Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

BEVEZETÉS

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET A Borgia-ház emelkedése

MÁSODIK FEJEZET IV. Sixtus és VIII. Innocent uralkodása

HARMADIK FEJEZET VI. Sándor

NEGYEDIK FEJEZET Borgia-szövetségek

MÁSODIK KÖNYV

ELSŐ FEJEZET A francia betörés

MÁSODIK FEJEZET Természetfölötti jelenségek

HARMADIK FEJEZET A római bárók

NEGYEDIK FEJEZET Gandia hercegének meggyilkolása

ÖTÖDIK FEJEZET A herceg lemond a bíborról

HARMADIK KÖNYV Az öklelő bika

ELSŐ FEJEZET Valentinois hercege

MÁSODIK FEJEZET A kényurak bukása

HARMADIK FEJEZET Imola és Forli

NEGYEDIK FEJEZET Az egyház főkapitánya

ÖTÖDIK FEJEZET Aragóni Alfonso meggyilkolása

HATODIK FEJEZET Rimini és Pesaro

HETEDIK FEJEZET Faenza ostroma

NYOLCADIK FEJEZET Astorre Manfredi

KILENCEDIK FEJEZET Castel Bolognese és Piombino

TIZEDIK FEJEZET Az Aragon-család bukása

TIZENEGYEDIK FEJEZET A Silvio Savellinek írt levél

TIZENKETTEDIK FEJEZET Lucretia harmadik házassága

TIZENHARMADIK FEJEZET Urbino és Camerino

TIZENNEGYEDIK FEJEZET A condottierik lázadása

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Machiavelli követsége

TIZENHATODIK FEJEZET Ramiro de Lorqua

TIZENHETEDIK FEJEZET A gyönyörű haditerv

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A zenit

NEGYEDIK KÖNYV A roskadó bika

ELSŐ FEJEZET VI. Sándor pápa halála

MÁSODIK FEJEZET III. Pius

HARMADIK FEJEZET II. Gyula pápa

NEGYEDIK FEJEZET A vég

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Rafael Sabatini

CESARE BORGIA ÉLETE

fordította
Kiss Dezső

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-312-5 EPUB
ISBN 978-963-559-313-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
The Life of Cesare Borgia

első kiadás: 1912
az elektronikus változat az 1925(?) évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Altobello Melone (1491 – 1543) Cesare Borgia portréja
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

Ez a könyv nem szentek krónikája. De nem is ördögök históriája. Igen emberi, igen kemény férfiak története, akik egy igen kemény, igen emberi korban éltek. Kéjkereső, lánggal égő korban, amely piroslott a vértől s amelyet fehéren izzó szenvedély sápasztott, az acél és a bársony, a harsogó színek, vakító világosságok és sűrű sötétségek korában, a gyors mozdulatok, a könyörtelen erőszak, a magas célkitűzések, éles ellentétek és megdöbbentő eltérések korszakában.

A mi nyugodt, meggondolt és kifogástalan századunk szempontjából - mert hisz ilyennek látjuk saját századunkat - megítélni ezt a kort, ugyanannyit jelent, mint mikor a megállapodott, érett élet a maga szempontjából ítéli meg az ifjúság szilaj, forró, szenvedélyes és kéjkereső kedvteléseit, azét az ifjúságét, amely súlyosan hibázik, de nagy dolgokat művel.

Így ezt a korszakot egységes mértékkel mérni nyilvánvalóan helytelen és reménytelen kísérlet, ha az a célunk, hogy meg is értsük és rokonszenvvel vizsgáljuk, mint ahogy érett észhez illik és hogy rokonszenves türelemmel ítélje meg az ifjúság cselekedeteit, amelyeknek dőre voltát nyomban meglátja. Tűnő jelenség az élet és túl sok óráját vesztegetjük arra, hogy ítéletet mondjunk olyankor, amikor okosabb volna szótlanul megnyugodni, hogy minket is megnyugvással ítéljenek elkövetkező korszakok, amelyek a mi életünk tanulmányozásával foglalkoznak.

De ha már az a kísérlet is téves, hogy egy elmúlt korszakot saját korunk mértékével minden megkülönböztetés nélkül megítéljünk, mennyivel tévesebb elkülönített egyéniségeket ugyanezen mértékekkel megítélni, miután őket e célból elkülönítettük attól a környezettől, amelyben életük gyökerezett? Mily hamis lehet a kép, amelyet e téren nyerünk róluk? Az így kiválasztott egyéniségeket a modern lélek mikroszkópján keresztül szemléljük, e lencse alatt persze szörnyetegeknek és abnormis lényeknek látszanak, mire szó nélkül kijelentjük, hogy igenis, szörnyetegek és abnormis lények is voltak és nem vesszük számba, hogy a hiba a rosszul beállított műszerben van, amelyen át vizsgáltuk őket és amíg ezen a hibán nem segítünk, addig ugyanennek az elmúlt kornak más alakjai, ha ugyanezen módon vizsgáljuk őket, ugyancsak ilyen eltorzult képben kell hogy megjelenjenek előttünk.

Amiből azután az következik, hogy amikor egy korszakot tanulmányozni akarunk, akkor ezt a munkát meg kell előzze és nyomon kísérje a kor egyéniségeinek tanulmányozása, ha azt kívánjuk, hogy munkánkat megértés koronázza. Minden más módszer ugyanazt jelenti, mint ha egy hottentottát vagy ausztráliai szigetlakót a londoni villanegyedek illemszabályai alapján próbálnánk megítélni.

Miután az értelem a lélek színhelye és az irodalom az értelem külső tükre, ebből következik, hogy egy-egy kor lelkét az irodalma őrzi meg, lévén az egyetlen túlélő és halhatatlan része. A cinquecento irodalmában kell keresni a reneszánsz lángoló, erkölcstelen, naiv lelkét, amely akkor élte vidám és meztelen gyermekkorát és hangos szóval követelte a tudás eledelét és egyéb táplálékokat. Ez az irodalom valahogy megérteti ennek a gyermeknek szenvedélyes vérmérsékletét, viharos jókedvét, zivataros haragját, egyszerűsíti naivitását, kíváncsiságát, ravaszkodását, furfangosságát, kegyetlenkedéseit s szeretetét a verőfény és a csillogó játékszerek iránt. Hogy olyannak képzeljük el, amilyen, nem kell egyebet tennünk, mint arra gondolnunk, hogy ebben a korban Giovanni Boccaccio Dekameron-ja, Poggio Facetiae-jei, Filelfo Satirái és Panormitano Hermaphroditus-a mindennapi olvasmányai voltak a mindkét nembeli olvasóknak. Ez volt az a kor, amelyben a tudós és képzett Lorenzo Valla, akiről hamarosan több szó esik, megírta hírneves vádiratát a szüzesség ellen s élesre fent logikájú érveivel természetellenes dolog gyanánt ítélte el. Ez volt az a kor, amelyben Casa, Benevento érseke megírta rendkívüli és különös munkáját az erotikus filozófiáról, amelyet a mai olvasó, ha véletlenül kezébe kerülne, az elszörnyűködéstől megdermedve olvasna végig, ha tudná, hogy egyházi ember tollából ered. Ez volt az a kor, amely az embert fölfedezte. Ez volt az a pogány korszak, amely kivetkőztette Krisztust isteni mivoltából, de Platót az istenség rangjára emelte, sőt akadt olyan híve is, mint Marsilio Fizzino, aki oltári lámpát gyújtott a görög bölcselő szobra előtt s aki, mint számos más tudósa e kornak, az ő műveiből igyekezett enyhíteni tudásszomját.

Ez volt az a kor, amely képtelen volt különbséget tenni az egyház szentjeinek és a város ringyóinak érdemei között. S ezért egyforma tiszteletben részesítette a szentet és a ringyót és az egyik földi érdemeit majdnem ugyanazon szavakkal dicsőítette, amelyekkel a másik lelki kiválóságait magasztalta. Amikor 1511-ben egy híres római kurtizán élte virágában, huszonhatesztendős korában meghalt, pompás temetést rendeztek neki és sírja fölé a Santa Gregoria templomában nagy síremléket emeltek, amelyen márványtábla áll a következő fölírással:

IMPERIA CORTISANA ROMANA QUAE
DIGNA TANTO NOMINE, RARAE INTER MORTALES
FORMAE SPECIMEN DEDIT.

Röviden, ez a kor az erkölcstelenség kora volt, amelyet már alig lehet erkölcstelennek nevezni, mert hiszen az erkölcstelenséget úgy határozzuk meg, hogy az nem egyéb, mint eltérés az erkölcsöktől, amelyek adott helyen és adott időben uralkodnak. Így tehát, míg a mi szempontunkból a cinquecento egészben véve a legdurvább szabadosság és erkölcstelenség koráinak tekinthető, addig magának a cinquecentónak szempontjából alig akad gyermekei között olyan, akit joggal lehetne erkölcstelennek bélyegeznünk.

Egyébként pedig ez a korszak a lovagiasság korszakának visszahatása volt, a féktelen fényűzés és a külső szépség kultuszának és imádatának a korszaka, amely nem becsülte sokra a lélek erényeit, az igazságot, vagy a becsületet és amelynek az volt a vezetőelve, hogy terhes kötelességet ne teljesítsen az ember, ha alkalom kínálkozik rá, hogy kibújjék alóla.

A cinquecento története a szószegések, a beszennyezett becsület és a legaljasabb árulások története, amint ezt az olvasó csakhamar maga is megállapíthatja, mielőtt még messze juthatott volna e történet olvasásában. A kicsapongás korszakában pedig mással, hogy is találkozzék az ember, mint kicsapongókkal? Igazságos, józan, vagy csupán becsületes dolog-e kiemelni ebből a környezetből egy embert vagy egy családot, hogy egy későbbi korszak kánonjai alapján mondjunk róla ítéletet? Pedig a Borgia-család messze elágazó történetét leggyakrabban ezzel a metódussal tárgyalták a történetírók.

Hogy a veszedelmeket, amelyek ezzel a tévedéssel járnak, kikerülhessük, a család emelkedésének történetét ott kezdjük, amikor III. Callixtust a pápai trónra megválasztották. Azután röviden összegezzük a négy pápa uralkodásának történetét, akik Roderigo Borgia, a későbbi VI. Sándor pápa uralkodását közvetlenül megelőzték, hogy ezzel mértékünk legyen, amelynek segélyével megítélhessük ezt a férfit és a családját, amelyről ebben a könyvben szó lesz.

E csodálatos Sándor pápának élete történetét még nem írták meg s mi kísérletet sem teszünk arra, hogy ezt az életet kimerítően megtárgyaljuk. Pedig szükségképpen igen nagy helyet foglal el a következő lapokon. Mert vakító üstökösként tündöklő fiának története az apa életével oly szoros egységbe szövődik, hogy lehetetlen az egyiknek a képét megfesteni anélkül, hogy a másikkal is behatóan ne foglalkozzunk.

A forrásokat, amelyekből a Borgia-ház történetét merítettük, nem fogjuk ez előszóban részletesen fölsorolni. Túl nagy a számuk és túlságosan egyéni és beható taglalást követelnek, hogy pontosan megállapíthassuk mindegyikük megbízhatóságának értékét és fokát. A mű folyamán ezt különben is bőségesen megtesszük és abban a mértékben, amelyben szükségesnek mutatkozik az egyik vagy a másik fél álláspontját igazolni, ezt annak helyén meg is tesszük.

Talán sohasem írtak igazabbat a Borgiákról és történetükről, mint azt a néhány sort, amelyet Rawdon Brown írt Mario Sanutóról szóló munkájában.

«Úgy tetszik, hogy a történelem a Borgia-család életét vászonnak használta föl és erre festette a XV. és XVI. század minden rút cselekedetét.»

E munka számára anyag bőségesen kínálkozott és bár ez az anyag nem tér el jelentősen attól, amelyből ugyanezen korszak vagy féltucatnyi pápájának történetét meg lehetne írni, a Borgia-pápáról sokkal több forrásmű szól, azon egyszerű oknál fogva, mert ez a Borgia-pápa a reneszánsz hátteréből sokkal élesebben kiválik, mint bármelyik kortársa éspedig rendkívüli politikai jelentőségénél fogva. Ez a legfőbb oka annak, amiért sokkal több rágalommal és gúnnyal fordultak ellene, mint ez még a reneszánsz idején is szokásos volt. Szájról-szájra járt a róla és Cesare fiáról szóló gonosz rágalom és ezek legnagyobb része azokból az államokból indult el, amelyeknek legtöbb okuk volt, hogy féltékeny haraggal nézzék a Borgiák hatalmának emelkedését többek között Velencéből, Firenzéből és Milánóból.

Nincs öldöklőbb bosszú, mint a politikai bosszú, vagy talán a vallási is, amelyről szintén szó lesz; s nincs háború, amely olyan lelkiismeretlenül és oly könnyen nyúlna a rágalom undorító fegyveréhez, mint a politikai harc. Ezt az igazságot napjainkban is oly kézzelfogható példák bizonyítják, hogy nincs szükség a fölemlítésükre. Abból, hogy a mi megülepedett és mérsékelt korszakunkban ilyen öldöklő ez a bosszú, elképzelhetjük, miket mondtak az emberek politikai ellenfeleikről abban a bősz korszakban, amely sem a szemérmet, sem a mérsékletet nem ismerte. Mindezt annak idején behatóan meg fogjuk vizsgálni. Számos vádról, amelyet a Borgia-család ellen emeltek, maradt bizonyíték, de számos vádat - pedig ezek az izgatóbbak, szenzációsabbak és megdöbbentőbbek, mert rablás és gyilkosság, házasságtörés és vérfertőzés és Szodoma minden bűne előfordul bennük - komoly bizonyíték egyetlen esetben sem támogat. Egyébként komoly bizonyítékot manapság már nem is kívánnak, ha a Borgiák bűneiről szó esik. A sűrűn elismételt alaptalan állítás foglalta el a bizonyítékok helyét, mert elég, ha egy butaságot sűrűn elismételünk s maga a hazugság terjesztője is elhiszi. Közben a rágalom szájról-szájra jár, tollról-tollra és útjában tartalomban is gyarapszik. A világ pedig készséggel hallgatja meg a meséket, az olyan írók, akik a beteges olvasók étvágyát csillapítják, ezt hamarosan észrevehették és immár századok óta a Borgiákról szóló meséken élősködnek. A szenzációhajhászók eszközei roppant egyszerűek: borsos és csípős történet rejtett bűnökről, kísérteties história erkölcsi züllésről és testi romlásról, borzalmak és kegyetlenkedések hajmeresztő históriája - íme, ezek az eszközök, amelyekkel dolgoznak. Az ilyen ember nem sokat törődik azzal, hogy a história, amit föltalál, igaz-e, vajon. «Se non e vero e bon trovato!»[1] az ő jelszava és a szenzációvadász, bármilyen korban él is, szinte reméli, hogy amit elmond, az igaz. Ahhoz ért mindenesetre, hogy a dolgot olvasójával elhitesse, mert, ha hitelességétől munkáját megfosztaná, a könyve piaci értékét legalább 90%-kal csökkentené. Ezért hát fölcicomázza és kicsinosítja az áruját, itt-ott egy pár színes szót szúr a szövegbe és egyébként is átjavítja, mert ennek a révén fölidézi a hitet, hogy a munka hiteles és nem vonja magára a történelemhamisítás vádját.

A hipnózis egy furcsa fajtája kíséri nyomon a tárgyat - a hit, hogy amit olyan határozottan és olyan gyakran elmondottak, szükségképpen igaz és ha nem is most, de más alkalommal már megdönthetetlen bizonyítékkal végérvényesen beigazoltatott. Olyan sokszor tekintjük beigazolt ténynek azt, ami valaha tapogatódzó föltevés gyanánt indult útnak és észrevétlenül megdönthetetlen ténnyé alakult át!

Időnként megesik, hogy egy-egy mondatban döntő ítéletet találunk a Borgiák történetének egyik vagy másik szakaszáról. Mint például a következő: «Az eset rejtélyes körülményeit még nem világították meg, de a história igazmondása a Borgiákat ítélte bűnösöknek.»

Lám, milyen könnyű a bizonyításról lemondani; hogy a történet borsos és fűszeres legyen, fittyet kell hányni a történeti igazságnak. Ha időnként logikai hiány keletkezik, ellentmondások, rések mutatkoznak, amelyeken át beférkőzhetik a kétség, egyszerűen betömjük a nyílást a história igazmondásával és így lakatot rakunk a kétkedők szájára.

E tekintetben annyire elfajultak a dolgok, hogy az, aki ma vállalkozik a feladatra, mégpedig azzal a föltevéssel, hogy becsületes és igaz munkát végez, az lehetetlennek fogja találni, hogy ezt a történetet egyszerű és egyenes szavakkal meg lehessen írni és úgy mutatni be a híres Cesarét, mint aki nem volt egy melodráma gonosz hőse, nem volt kicsapongó, torz és lehetetlen szörnyeteg, hanem emberi lény, hűvös és rideg egoista, aki az embereket kegyetlenül fölhasználta a maga céljaira, rettenetes, sőt kaján bosszújában gyors, mint a párduc és kegyetlen, ha haragra lobbantották, de a nagyság némi vonása nem hiányzott belőle, pompás katona volt, páratlan államfő, rendkívül igazságos ember, bár a bírói székben könyörtelen.

Cesare Borgiát manapság egyszerű és becsületes könyvben így bemutatni annyit jelent, mint magunkra zúdítani azoknak gúnyját és megvetését, akik Cesare Borgiát a kiváló német tudósnak, Ferdinand Gregoroviusnak és más íróknak műveiből ismerik, akik, ha nem is olyan kiváló egyének, mint Gregorovius, de elég kiválóak althoz, hogy komoly figyelmet érdemeljenek. Ezért volt szükséges alapos vizsgálat alá venni e nagy írók kijelentéseit és e kijelentéseket bizonyos bíráló megjegyzésekkel kísérni. E könyv szerzője tudatában van annak, milyen kínos ez a feladat, de annak is tudatában van, hogy erről nem mondhat le, ha ezt a könyvet egyáltalán meg akarja írni.

A szorosan vett történelmi forrásokat az elbeszélés során fogjuk megvizsgálni. De már ehelyütt is érdemes közelebbről szemügyre venni, honnan, mely forrásból ered a Borgiák népies megítélése, miután erre később nem igen keríthetünk sort.

Anélkül, hogy értekezés formájában próbálnék fölvázolni a történelmi regényt, mint irodalmi műfajt, annyit mégis megmondhatunk, hogy hozzáértő kezében ez a műfaj, úgy, mint eddig, ezentúl is a legjobban megbecsült és legértékesebb kifejezési formája marad az irodalom művészetének. De hogy ezt a rangját és rendeltetését megőrizhesse, szükséges, hogy pontosan megvonjuk annak a szabadságnak a határát, amellyel a történelmi regények írói tárgyukat kezelhetik. Kell, hogy a mű becsületes munka legyen, kell, hogy a szerzője előbb alaposan elmélyedjen a korba, amelyet ábrázolni kíván, a célból, hogy először az íróban magában, majd később az ő műve nyomán az olvasóban helyes kép támadjon az ábrázolt korszakról. Ha figyelembe vesszük, hogy a regény mennyivel szélesebb körben sugározza ki hatását, mint bármely más irodalmi műfaj, kétségtelen, hogy az ilyen lelkiismeretes munkát derék siker fogja koronázni. Viszont e föltételek elhanyagolása, a történeti személyek eltorzítása a regényíró céljai érdekében, a történeti tények hasonló eltorzítása és durva anakronizmusok, amelyek az alaposság hiányát nyomon követik, sokban hozzájárulnak ahhoz, hogy a történeti regény jó híre veszendőbe menjen. Van számos író, aki egyáltalán nem tűzi ki maga elé célul (legalább is műveikből ez tetszik ki), hogy históriai hűséggel írjon, viszont vannak olyanok, akik hamis tudákosság színével festik át munkájukat, sőt forrásokat citálnak, hogy ezzel támogassák saját álláspontjukat, amelyet verejtékes munka gyümölcseként tárnak az olvasó elé.

Ezek a legveszedelmesebb írások s ezek közé tartozik Victor Hugo híres tragédiája, Lucretia Borgia is, az a munka, amelynek elsősorban tudható be az az általános vélemény, amely Cesare Borgia nővéréről még ma is uralkodik.

Kiváló író tolla alig vetett valaha ehhez hasonló munkát papírra, amely ennyire könnyed szabadsággal torzítja el egyes emberek és korszakok való történetét, amelyben ennyire sűrűn burjánzik a durva, vidékies abszurditás és a rikító, lehetetlen anakronizmus. Victor Hugo ritka tehetségű író volt, termékeny regényíró és nagy poéta, és igazságtalan volna megróni őt azért, mert a regényírót és költőt megillető szabadságot teljes mértékben igénybe vette. De nehéz megállni, hogy kemény szavakkal meg ne rójuk azért, mert a «Lucretia Borgiá»-ban a nagyképű tudós talárját öltötte magára és azt állította - mégpedig igen kitartóan, - hogy munkája becsületes munka, amelyet történelmi forrásművek alapos tanulmányozása után írt meg. Ezzel kuruzsló módjára megtévesztette Franciaország és egész Európa tudatlan tömegeit és elhitette velük, hogy ebben a tragédiában a való Lucretia Borgiát vitte színpadra.

«Ha nem hisznek nekem - jelentette ki, - olvassák el Tommaso Tomasi munkáját, olvassák el Burckhardt Diárium-át.»

Üssük föl hát ezt a Diárium-ot, amely huszonhárom év följegyzéseit foglalja magában, 1483-1506-ig s amelyből e könyv szerzője is anyagának nagy részét merítette. S ha az ember elolvasta a Vatikán szertartásmesterének a naplóját, akkor egyetlen következtetésre kénytelen jutni, mégpedig arra, hogy Victor Hugo ezt a könyvet sohasem olvasta el, különben alig merte volna olvasóit e könyv elolvasására buzdítani, amely egyetlen sorát sem támogatja annak, amit ő megírt.

Ami pedig Tommaso Tomasit illeti, milyen veszedelmes a félműveltség! Milyen veszedelmes lápokba csalja azokat, akik e félműveltség mutogatásával próbálnak hatást elérni!

Tommaso Tomasi a történetírók között pontosan ugyanolyan helyet foglal el, mint Alexandre Dumas. A «Vita di Cesare Borgia» ugyanolyan történelmi színvonalon mozog, mint Dumas munkája a «Les Borgia», amelynek nagy részét Tomasiból merítette. Mint a «Crimes celebres», Tomasi könyve is olyan külszínnel dicsekszik, mintha csupán szürke tények összefoglalása volna, pedig csakúgy, mint a «Crimes celebres», csupán a költői képzelet műve.

Ez a Tommaso Tomasi, polgári nevén Gregorio Leti - manapság már e néven szerepel munkáinak újabb modern kiadásain, - a XVII. századnak egyik igen termékeny írója volt, aki, miután Calvin hitére tért, maró gyűlölettel fordult írásaiban a pápaság és a vallás ellen, amelynek hátat fordított. Munkája, «Cesare Borgia élete», 1670-ben jelent meg. Igen jelentős sikert ért el, lefordították franciára is és ez volt a legfőbb forrás, amelyből későbbi regényírók, valamint későbbi «tény-megírók» merítettek, amikor később a Borgiák hírét szüntelen rágalmakkal még feketébbre festették.

A történelemnek olyan pártatlannak kellene lennie, mint az isteni igazságszolgáltatásnak. Mielőtt tényeket igaznak elismerünk, nemcsak bizonyítékokat kell követelnünk és ezeket alaposan szétszednünk, hanem e bizonyítékok forrásait is föl kell fednünk, hogy amennyire lehetséges, megállapíthassuk, mennyiben érdemelnek hitelt. A Borgiák történetének tanulmányozása folyamán, ismételjük, túlgyakran fogadtak el igaznak, minden kétely nélkül, bizonyos állításokat, túlgyakran tekintettek végleg megállapítottnak tényeket, amelyeknek hihetetlen volta szembeszökő és néha messze túljár a lehetőség határain.

Egy ember volt, aki jobban ismerte Cesare Borgiát, mint tán bármelyik kortársa a sok között, s aki többé-kevésbé megbízható följegyzéseket hagyott hátra. Ez a férfi egyike volt a legélesebb eszű embereknek, akiket Itália és az egész világ valaha ismert. Ez az ember Niccolò Machiavelli volt, a firenzei Signoria államtitkára. Nem volt lekötelezettje Cesarénak, annak a hatalomnak volt a nagykövete, amely mindig ellenséges érzésekkel viseltetett a Borgiák iránt, úgyhogy egyáltalán nem lehet megvádolni azzal, hogy ítéletét Cesare iránti hajlandósága befolyásolta volna. Pedig Machiavelli Cesare Borgiát, mint ezt nyomban olvashatjuk, az eszményi hódító és uralkodó mintaképének tartotta. Cesare Borgia volt a modellje «A fejedelem»-nek, amely az államférfiúi bölcsesség kézikönyvének készült, a gyenge Giuliano de Medici politikai nevelői részére.

Machiavelli Cesare Borgiáról a következő ítéletet mondja:

«Ha a herceg minden cselekedetét egyaránt számba vesszük, akkor kiderül, milyen szilárd alapokra fektette jövő hatalmának épületét. S véleményem szerint erről nem fölösleges hosszabban beszélni, mert jobb példát nem tudnék állítani a fiatal uralkodó elé, mint a herceg cselekedeteit. S ámbár nem kísérte siker hosszú előkészületeit, ennek nem ő volt az okozója, hanem a szerencse egészen rendkívüli és példátlan szeszélye.»

A kellő helyen méltatni fogjuk, mi egyebet mondott még Machiavelli Cesare Borgiáról és mit jelentett azokról az eseményekről, amelyeknek az a célja, hogy az olvasó elé állítsa Cesare Borgiát, «A fejedelem» modelljét. Mielőtt azonban e munkába fognánk, meg kell rajzolnunk a Borgia-ház emelkedésének történetét és ezért a négy könyv közül, amelyre ez a munka oszlik, az első kettőben inkább VI. Sándor pápa, mint a fia áll a történelem színpadán lejátszódó események középpontjában.

E könyv szerzője csak egy kéréssel fordul bírálóihoz, éspedig azzal: ne gondolják, hogy munkáját azzal a határozott céllal írta meg, hogy - amint mondani szokás - fehérre mossa a Borgiákat. Az ilyen «fehérre mosás» annyit jelent, mint a történeti vonásokat meghamisítani és az eredeti vonásokat új réteggel, álarccal elborítani. Elég sűrű réteg borítja máris a Borgiák történetét. Szíves engedelmükkel e későbbi rétegeket most lehántjuk. Lehántjuk azt a takarót, amellyel a haszonleső kajánság, a rosszindulat, a föltett szándékú hűvös gonoszság és hosszú századok során az üresagyú, képzelődő izgalomvadász, vagy megvásárolható firkászok a való tények magját elborították. De meg fogjuk őrizni ezt az elborító álarcot és nyomról-nyomra, a való tényekkel együtt fogjuk analizálni, nehogy - s ezt önök majd megítélhetik - abbeli buzgalmunkban, hogy a hamis álarcot eltávolítsuk, magát a képet is meg találjuk sérteni.

[1] Se non e vero e bon trovato! (olasz): Ha nem is igaz, de jól eltalált, jellemző. (a Digi-Book Kiadó megj.)

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET
A Borgia-ház emelkedése

A Borgia-család, amely a római egyháznak két pápát és egy szentet adott, a XI. századig vezeti vissza családfáját és az aragon királyi családból származtatja magát, de a mi céljainknak teljesen elegendő, ha a család történetét Alonso de Borjával kezdjük, Don Juan Domingo de Borja és felesége, Donna Franciska fiával, aki 1378. december 10-én született Xàtiva városában, a valenciai királyságban.

Ennek a Don Alonso de Borjának köszönheti a család, hogy oly bámulatos magasságba emelkedett. Don Alonso tehetséges, becsületes, éles eszű ember volt, a leridai egyetemen a juris prudentia doktora és professzora, aki később titkári minőségben szolgálta I. Alfonsót, Magon, Nápoly és a két Szicília királyát. Ezt a hivatalát sikerrel töltötte be, mint akit addig folytatott tanulmányai e hivatalra különösen képessé tettek. Királya Valencia püspökévé nevezte ki; 1444-ben megkapta a bíborosi kalapot és végül, 1455-ben, III Callixtus néven Szent Péter trónjára lépett már, mint öreg ember, de szellemi képességei teljes birtokában.

Callixtus a pápai trónon épp olyan nepotistának bizonyult, mint előtte és utána Szent Péter számos utóda. Erről, ehelyütt, fölösleges bővebben megemlékeznünk, elég annyi, hogy 1456. februárjában a bíborosi kollégium diakónusának skarlát kalapját, az unokaöccsének, Don Roderigo de Lansol y Borjának adományozta.

Don Roderigo, Juana de Borja (Callixtus nővére) és Don Jofre de Lansol fia, 1431-ben született Xàtivában és 25 esztendős volt akkor, amikor nagybátyja a bíborosi rangra emelte s a következő évben az anyaszentegyház vicekancellárjának nevezte ki, évi 8000 forint fizetéssel. Mint nagybátyja, ő is jogot tanult a bolognai egyetemen és a természet testben-lélekben egyaránt rendkívüli tulajdonságokkal ruházta föl.

A tollrajzok, amelyeket Gasparino di Verona és Girolamo Porzio hagytak ránk, magas, csinos férfinak ábrázolják, a szeme fekete s az ajkai duzzadók; elegáns, udvarias, kedélyes és választékos beszédű úriember, aki olyan egészséggel, erővel és kitartással dicsekedhetett, hogy semmiféle fáradság se vette le a lábáról. Giazone Maino di Milano úgy emlegeti, mint «elegáns külsejű, komoly arcú, királyi tekintetű és magatartásé férfiút, akinek vonásain nagylelkűség és fenség lakik és akiről lerí a zseniális és hősies lélek, amely egész egyéniségét áthatja». Gasparino hasonló képet fest róla és hozzáteszi, hogy «minden nőt szerelemre fakaszt, akire csak tekintetet vet». Egyházi férfiúban, meg kell jegyezni, nem éppen a legkívánatosabb tulajdonság.

Egy modern történetíró, aki nem éppen kíméletesen jellemzi Roderigo Borgiát, megjegyzi róla, hogy olyan férfi volt, aki sem nagy eréllyel, sem elszánt akarattal nem dicsekedhetett s hozzáteszi még azt is, hogy jellemében az energia és a kemény akarat helyét gyakran tartós s gonosz szenvedélyek töltötték be, amelyek szinte elvakították. Vajon miként pótolhatja a tartós gonosz szenvedély a szilárd akaratot és az energiát a világi sikerek útján, azt egykönnyen nem lehet megérteni, különösen, ha e tulajdonságok a szóban forgó embert szinte elvakították. Egyébként azt az állítást, hogy Roderigo Borgia jelleméből hiányzott az erély és az akarat, egyenesen nevetségessé teszi és kézzelfoghatóan meghazudtolja Roderigo életének egész folyása, amint ez e munka lapjairól legalább némiképpen kiderül.

Magas tisztségeit, a bíborosok diakónusának és az anyaszentegyház vicekancellárjának méltóságát Roderigo Borgia a nagybátyjának köszönhette, de azt, hogy ezt az állását idegen ember létére megtartotta, sőt egyre magasabbra emelkedett négy egymás után következő pápa - II. Pius, II. Pál, IV. Sixtus és VIII. Innocent - uralkodása alatt, amíg végül huszonhat évvel III. Callixtus halála után maga lépett a pápai trónra: azt egyedül legyőzhetetlen energiájának és bámulatos tehetségének köszönhette, valamint azt is, hogy a történelem tanúsága szerint egyike volt a legerőteljesebb egyéniségeknek - jó vagy rossz értelemben, itt mindegy, - akik valaha Szent Péter székén ültek.

Azt elmondhatni róla, hogy becsvágyó volt, világias, hatalomra éhes és a testi vágyak rabszolgája. Tényleg ilyen volt. De józan ésszel nem lehet róla elmondani, hogy hiányzott belőle az erő és az akarat, mert éppen ellenkezőleg, az energia és az akarat valóságos emberi megtestesülése volt.

Nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy amióta III. Callixtus fejére került a pápai tiara, Rómában nyüzsgött a sok spanyol és százával özönlöttek az örök városba a katalán kalandorpapok, szerzetesek, szerencselovagok és mások, akik a katalán pápa segítségével próbáltak magas polcra vergődni. A spanyol inváziót Róma nagyon rossznéven vette és igen nyugtalanul viselte el.

Roderigo testvérbátyját, Don Pedro Luis de Lansol y Borját, nagybátyja az egyház gonfalonierjévé, a pápai erődök parancsnokává és Szent Péter patrimóniumának kormányzójává nevezte ki, Spoleto hercegévé, majd később Róma prefektusává. Mindezeket a tisztségeket előtte egy Orsini töltötte be. Callixtus öccsére ruházta mindazt a világi hatalmat, amelyet adományozni az egyház fejének módjában állott éspedig abból a célból, hogy e hatalom segítségével letörje a Romagna apró tirannusait és megalapozza a pápai széknek a nápolyi királyságra vonatkozó hűbéri jogosultságát.

Ez a kinevezés már nyomatékosan elárulja a Borgiáknak később közmondásossá vált becsvágyát, itt jelentkezik a család első kísérlete, hogy dinasztiát és államot alapítson, amely túlélje a pontifikátusnak időhöz kötött birtokát. Ezt a célt később, bár csak átmenetileg, Cesare Borgia meg is valósította.

Az olaszok féltékeny és dühös szemmel figyelték a spanyol hatalomnak ezt a gyarapodását. A hatalmas Orsini-család, amelyet felbőszített az, hogy egyik tagját a római prefektus tisztéből kitúrták, nem felejtette el a sértést és türelmesen várt. Mikor aztán 1458. augusztusában III. Callixtus utolsó óráit élte, az Orsiniek üstökön ragadták az alkalmat, a várost, amely csak erre várt, fölkelésre lázították és tűzzel-vassal kiverték a spanyolokat.

Don Pedro Luis nyomban elmenekült, miután kikerülte az Orsiniek fogdmegjeit, akik elsősorban az ő fejére törtek, a Tiberis vizén egy hajón kisiklott üldözői kezéből Civitavecchiába, ahol mintegy hat hét múlva hirtelen meghalt. Halála tekintélyes mértékben gyarapította öccsének és örökösének, Roderigónak vagyonát.

A család egy másik tagja, Roderigo unokaöccse, Don Luis Juan, a Santi Quattro Coronati bíboros-presbitere, aki emelkedését ugyancsak nagybátyjának, Callixtus pápának köszönhette, szintén üdvösnek vélte, hogy a veszélyes talajról honfitársainak és családjának körébe meneküljön.

A családnak csak egyetlen kimagasló tagja maradt Rómában, Roderigo de Lansol y Borja, hogy bátran szembe szálljon a szent kollégium ellenséges érzelmű többségével, mert a bíborosok komor ellenszenvvel nézték a spanyol pápa nepotikus politikáját. Borgia bíboros merészen bevonult a konklávéba, amely Callixtus pápa utódját volt hivatva megválasztani és a jó szerencse, amely oly gyakran juttatja kegyét annak, aki élni is tud vele, kezére játszotta a módot, mint vesse meg lábát szilárdabban, mint valaha a Vatikánban és mint ápolja tovább saját érdekeit.

Mikor az első szavazásnak vége volt, kiderült, hogy a szavazatok javarészét két bíboros vitte el, a ragyogó műveltségű Enea Silvio Bartolomeo de Piccolimini, a sienai bíboros-érsek és egy francia bíbornok, d’Estoutville, ámbár a megkívánt minimális szótöbbséget egyikük sem nyerte el. Kettőjük közül a nagyobb számú szavazat a sienai érsekre esett és ennek folytán lehetővé vált, hogy végül ő választassék meg akcesszió révén, vagyis azáltal, hogy azok a kardinálisok, akik az első szavazatnál nem reá szavaztak, most melléje álltak, amíg e szavazatok száma meg nem haladta a minimumot, az összes szavazatok kétharmadát.

Ezt a feladatot, a kiegészítő szavazatok toborzását az egyház vicekancellárja, Roderigo de Lansol y Borja végezte, azzal az eredménnyel, hogy a sienai érsek lett a pápa, II. Pius néven, aki hálás jóakaratot mutat aziránt, akinek köszönhette, hogy a pápai székbe került; így Roderigo bíboros állása a Vatikánban minden ellenséges érzelem közepette is erősebb és befolyásosabb lett, mint valaha volt.

Azt a levelet, amelyet II. Pius pápa Petriolo fürdőjéből Roderigónak írt, aki ekkor Sienában tartózkodott, ahová a szentatya azért küldötte, hogy felügyeljen a székesegyház, a püspöki és a Piccolimini-palota építésére, gyakran idézik annak bizonyítására, milyen szabados életet élt ekkoriban a fiatal főpap. A levél hangja komoly, de egyúttal gyengéd is és kétségtelen, hogy alaposan megvilágítja a bíboros vicekancellár magánéletét és azt is, mennyire hajlamos volt a világias életmódra. Rendkívül nehéz e levélben olyasmit találni, ami a bíboros mentségére szolgálhatna.

A levél így szól:

«Szeretett fiam!

Négy nappal ezelőtt Giovanni de Bichis kertjében számos világi és hívságos életet élő sienai asszony gyűlt össze és Kegyelmességed, úgy hallottuk, megfeledkezve a tisztségről, melyet betölt, délután 5 órától éjjel 10-ig mulatozott az ő társaságukban. Eme mulatozásban társa volt egy bíborosunk is, akit, ha már az egyház tisztessége nem is, saját éveinek száma kellett volna, hogy kötelességére figyelmeztessen. Úgy hallottuk, hogy tartózkodás nélkül űzték a táncot és a szerelem semmiféle mulatságáról nem mondottak le s Kegyelmességed úgy viselkedett, mint ahogy világias fiatalemberek viselkedni szoktak. A szerénység megtiltja, hogy azt, ami ott történt, szóvá tegyem. Nemcsak maga az eset, még annak szóvá tétele se méltó a Kegyelmed rangjához. Az ifjú nőknek férjei, szülei, fivérei és rokonai ki voltak zárva, csak azért, hogy a mulatozásnak ne legyen semmi korlátja. S e táncot néhány szolgájával Kegyelmességed rendezte és vezette. Azt mondják, egyébről se beszélnek most Sienában, csak a Kegyelmességed frivolitásáról. Annyi bizonyos, hogy itt, e fürdőhelyen, e sok papi és polgári személy között Kegyelmességed a napi szóbeszéd tárgya. Kimondhatatlan a mi bosszúságunk, miután mindez rút világot vet a papi hivatásra és méltóságra. Azt fogják mondani rólunk, hogy magas rangunkat és jövedelmünket nem a célra használjuk, hogy kifogástalan életet éljünk, hanem arra, hogy a gyönyöröket hajszoljuk. Ez a forrása a megvetésnek, amelyet a világi urak és hatalmak irántunk tanúsítanak, a hívők is ezért köszörülik rajtunk a nyelvüket. Ezért tárják elénk szemrehányó szóval a saját életmódunkat, ha mi hozakodunk elő mások életmódjával. Magát Krisztus helytartóját is ezért illetik megvető szóval, hisz az a látszat, mintha tűrné az ilyen dolgokat. Kegyelmed, szeretett fiam, Spanyolország első püspöki székét, a valenciait tölti be. Kegyelmességed ugyancsak vicekancellárja az egyháznak és ami a Kegyelmed viselkedését még megrovandóbbá teszi, a pápa belső bíborosai közé tartozik s a pápai szék egyik tanácsadója. Ítélje meg Kegyelmességed maga, vajon méltóságához illik-e, hogy fiatal nőknek udvaroljon, hogy annak, akit szeret, gyümölcsöt és bort küldözgessen és ne gondoljon egyébre, csak a saját mulatságára. Bennünket illetnek emiatt szemrehányással, nagybátyjának, Callixtus pápának szent emlékét becsmérlik, mert sok ember véleménye szerint hibát követett el, hogy oly sok tisztséget ruházott öccsére. Ne hivatkozzék ifjúságára sem, mert Kegyelmed nem olyan fiatal már, hogy ne értené fel, milyen kötelességeket ró Kegyelmedre viselt méltósága. Egy bíborosnak kifogástalanul kell élnie, kell, hogy mintaképe legyen erkölcsös életmódjával minden embernek. Van-e jogos okunk a fölháborodásra, ha világi uralkodók olyan nevekkel illetnek, amelyek nem válnak díszünkre, ha vitatják birtokainkhoz való jogcímünket és ha akaratukat próbálják ránk erőszakolni? Hiszen valósággal mi magunk vagyunk azok, akik e sebeket ejtjük önmagunkon, mi magunk döntjük önmagunkat bajokba, mert saját cselekedeteinkkel napról-napra jobban aláássuk az egyház tekintélyét. E világban szégyen, ami osztályrészünk és büntetés vár ránk a túlvilágon. Okossággal vessen hát gátat e hiúságoknak és gondoljon szakadatlanul saját méltóságára, nehogy úgy ismerje a világ, mint férjes és hajadon nők szerelme tárgyát; de ha hasonló dolgok megismétlődnek, akkor kénytelenek leszünk kinyilatkoztatni, hogy mindez akaratunk ellenére és nagy szomorúságunkra történik és szégyenszemre kellene Kegyelmességteket rendreutasítani. Mindig szerettük Kegyelmedet és kegyünkre méltó, becsületes, derék férfiúnak tartottuk. Cselekedjék tehát aszerint, hogy ezt a véleményünket továbbra is megőrizhessük és ezt semmi más úton hamarább el nem érheti, mint azzal, hogy tisztes életet él. Életkora még olyan, hogy a javulásra reményt nyújt és jogot ad arra, hogy atyai intelemben részesítsük.

Petriolo, 1460. június 11.»

Az ilyen levél alkalmas arra, hogy alaposan megrázza egyházi férfiúba vetett modern hitünket. A mi szemünkben egy prelátus ilyetén viselkedése kimondhatatlanul botrányos s hogy még akkor is botrányszámba ment, az kiderül a pápa leveléből. De hogy végtelenül kisebb mértékben volt botrányos, mint volna manapság, az viszont kiderül abból a tényből, hogy a pápa ezt a levelet írta (és ilyen hangon!), ahelyett, hogy könyörtelenül megfosztotta volna a bűnöst papi tisztjétől.

Roderigo életmódjának megítélésénél figyelemmel kell lennünk, mint ezt már kiemeltük, a korra, amelyben élt. Nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy ebben a korban az érzelmek és szenvedélyek még nem viselték azt az álarcot, amelyet ma viselnek, hanem csupaszon jártak és nem szégyellték meztelenségüket. Ebben a korban az emberek bűneiket éppoly nyíltan kitárták, mint erényeiket.

Egyszerű emberi szóval egyáltalán nem lehet fogalmat adni arról, milyen romlott volt ez időben a papság erkölcse. Hogy ezt kellőképpen megítélhessük, rövid pillantást kell vetnünk az okiratokba, amelyek e korból ránk maradtak; ilyen okirat például II. Pius pápának az a bullája, melyben megtiltja a papságnak, hogy kocsmát nyisson, játékbarlangot és nyilvános házat tartson fenn, vagy ehhez hasonló foglalkozást űzzön. Jelentős vonása e kornak az is, hogy Pius pápa utódja, IV. Sixtus alatt a római kurtizánokra kivetett adó évente körülbelül 20.000 arannyal gyarapította a pápai kincstár bevételeit. Továbbá, hogy amikor a szabados életű VIII. Innocent pápa vikáriusa 1490-ben egy ediktumot adott ki az ágyassági viszony ellen, amely akkoriban nagyon elterjedt volt a papság körében és a kiközösítés büntetésének terhe alatt megtiltotta az ágyasságot, annyit ért el csupán, hogy a szentatya, aki ezzel a rendelettel egyáltalán nem értett egyet, szigorúan rendreutasította és a rendeletet nyomban visszavonta.

Ha mindezt tekintetbe vesszük és észben tartjuk azt, hogy minden ember környezetének teremtménye, nem igen szörnyűködhetünk el Roderigo életmódján és azon, hogy olyan volt, amilyen volt; még a papi bíborban is csinos, ragyogó, úrias ember, az ifjúság teljes erejében, természettől kéjvágyó és nem csodálkozunk már azon, hogy a kísértéseknek, amelyek körülvették, nem tudott ellenállni. Csak egy esetben élt volna tartózkodóbb életet, ha a vele egyenrangúak hasonló példáját látta volna maga körül. Erre pedig nemigen volt módja. Az erényes élet, mindent tekintetbe véve, igen viszonylagos állapot. Mielőtt leszögeznénk, hogy Roderigo züllött életet élt s hogy minden enyhítő körülmény nélkül érdemli meg a lesújtó ítéletet, meg kellene győződnünk arról, vajon a szabados élet rendkívüli jelenség volt-e e korban, vajon lelkiismerete gyengébb lábon állott-e, mint társaié?

Hogy e kérdésre a választ megadjuk, nem kell sok bizonyítékot keresnünk, elég maga az az eset, amely a pápát a fent közölt levél megírására bírta. Ebből a levélből kiderül, hogy a kalandnak nem ő volt az egyetlen papi hőse. Hogy e szerelmes mulatozásban volt egy társa is, éspedig Giacopo Ammanati, San Crisogno bíboros presbitere, aki Roderigónál idősebb férfi volt, fölszentelt pap s ezt, anélkül, hogy túlságos jelentőséget fűznénk e körülményhez, ki kell emelnünk, mert Roderigo ekkoriban még nem volt fölszentelve. Csak a bíboros-kollégium diakónusa volt ő, erről ne feledkezzünk meg.[1]

Tudjuk továbbá azt is, hogy maga a pápa, aki ez intő szózatot ifjú papjához intézte, ekkoriban már szentéletű férfiú volt ugyan, de ifjúságának vidám napjaiban, Sienában, ugyancsak hetyke legényke volt; tudjuk azt is, hogy Roderigo nagybátyja, azaz Callixtus pápa, akit II. Pius levelében «szent emlékezetű» gyanánt emleget, legalább egy fiút nemzett életében.[2] Tudjuk, hogy Piero és Girolamo Riariót, bár IV. Sixtus pápa unokaöccsei gyanánt emlegeti őket, általában a pápa fiainak tartották.[3] Azt is tudjuk, hogy VIII. Innocent pápa, Roderigo közvetlen elődje a pápai trónon, számos törvénytelen gyermekét nyilvánosan a saját gyermekeinek ismerte el. Egyszóval tudjuk azt, hogy általános szokás volt az egyházi körökben a cölibátusról megfeledkezni és kijátszani azzal, hogy az ember lemondott a házasság külső formáiról és szentségéről. S végül ismerjük II. Pius kijelentését, hogy bár alapos okok szólnak a papság nőtlensége mellett, még alaposabb és erősebb érvek szólnak a papi házasság mellett.

Ha igazságos ítéletet akarunk mondani Roderigo Borgiáról, el kell ismernünk, hogy testi gyöngeségei kora tipikus papjának mutatják, nem volt se jobb, se rosszabb, mint a többi, amint ez hamarosan meg is világosodik.

E ponton azt az ellenvetést lehetne támasztani, ha így áll az eset, a pápa alig intézte volna hozzá azt a levelet, amelyet föntebb idéztünk. De számba kell vennünk a szoros viszonyt, amely köztük uralkodott. Roderigo a nemrég elhunyt pápa unokaöccse volt és II. Pius, mint ezt láttuk, a konklávéban történt megválasztását nagymértékben Roderigónak köszönhette. De hogy ezen fölül is atyai és gyengéd érzelmekkel viseltetett iránta, az levelének minden sorából kitetszik. De azt is tekintetbe kell vennünk, hogy Roderigo társa, mint ezt a levél is kiemeli, legalább is olyan bűnös volt, mint ő maga, sőt tekintve, hogy idősebb volt és fölszentelt pap, az ő bűne sokkal szigorúbb ítélet alá esik. Viszont Ammanati bíboroshoz nem írt a pápa ilyen korholó levelet. Nem elégséges bizonyíték-e arra, hogy Roderigo korholtatását a pápa személyes rokonszenve diktálta.

Ugyanezen évben, 1460-ban, egy fia született Roderigo bíborosnak - Don Pedro Luis de Borja, - anyja egy hajadon nő volt (mulier soluta) s a neve ismeretlen. Ezt a fiát a kardinális a magáénak ismerte el és nyíltan gondoskodott róla.

Hét esztendő múlva - 1467-ben - egy lánya is született, Girolama de Borja, ugyancsak egy hajadon nőtől, akinek a neve ugyancsak ismeretlen maradt. Mint Pedro Luist, ezt a gyermekét is nyíltan elismerte a bíboros. Általában azt hitték, hogy e gyermek anyja Madonna Giovanni de Catai, aki rövidesen már, mint a bíboros szeretője szerepelt és akit olyan pompában tartott, amilyen egy ilyen maîtresse-en-titre-hez illik.

Időközben II. Pált Pietro Barbo velencei bíboros-érsek váltotta föl 1464-ben, II. Pius néven a pápai trónon, akinek örökébe viszont 1470-ben a félelmetes IV. Sixtus, Francesco Maria della Rovere lépett, igen alacsony származású ferencrendi szerzetes, aki energiája és tehetségei révén rendjének generálisa lett és később a bíborosi rangot is elnyerte.

Roderigo de Lansol y Borja vezette a koronázási szertartást és ő tette Sixtus pápa fejére, mint az anyaszentegyház archidiakónusa, a pápai hármas koronát. Valószínű, hogy ez volt utolsó, archidiakónusi minőségében végzett hivatalos ténykedése, mert ugyanazon évben, 1471-ben pappá és egyúttal albanói püspökké szentelte a pápa.

[1] Csak 1471-ben, IV. Sixtus megválasztása után szentelték fel.

[2] Don Francisco de Borja, született 1441-ben, Valenciában.

[3] Machiavelli: Istorie Fiorentine.

MÁSODIK FEJEZET
IV. Sixtus és VIII. Innocent uralkodása

Sixtus éppoly erélyes, mint botrányos módon uralkodott, viszont azt mégsem lehet állítani, amit egyesek állítottak, hogy Sixtus pápa trónra léptével még szomorúbb kor köszöntött be az egyházra, mint az, amely megelőzte. Politikai szempontból Sixtus pápa mindenesetre sokat tett a pápaság és a pápai hatalom megerősítése, érdekében. Nem tartott sokáig és igen alapos módon éreztette az örök város pártjaival kemény kezét. Lelkiismeretlen eszközökkel élt ugyan, de lelkiismeretlen emberek ellen - azt az egészséges elvet tartva szem előtt, hogy similia similibus curantur és ezeket végeredményében a cél, amelyet maga elé kitűzött, jogosulttá is tette.

Mikor trónra lépett, a pápai szék veszedelmesen ingadozott. Stefano Porcaro kitűnő seregével már 1453-ban megkísérelte a pápa világi hatalmának megdöntését, nyilván a támadások hatása alatt, amelyet a tudós és bátor Lorenzo Valla intézett a Vatikán ellen.

Ez a Valla, Homérosz, Hérodotosz és Thuküdidész kitűnő fordítója volt, aki minden kortársánál nagyobb mértékben fejlesztette a latin és görög klasszikusok tanulmányozását, amely mozgalom, bár az olasz irodalom fejlődésének megakasztásával járt együtt, Európának nagy nyereséget jelentett, mert föltárta előtte a klasszikus tudomány forrásait és gyarapította a filozófia, a költészet és az irodalmi ízlés barátait. Valla 1435-ben Aragóni Alfonso udvarába került és végül az uralkodó titkára lett. Néhány évvel később hevesen megtámadta a pápai szék világi hatalmát és az egyház vagyonának elkobzását követelte az állam javára. «Ut papa tantum vicarius Christi sit et non etiam Caesaris», írta volt. «De falso credita et ementita Constantini donatione» című munkájában kimutatta, hogy Konstantin császár adománylevele, amelyen a pápa jogcíme a pápai államhoz alakul, szemérmetlen hamisítvány, mert Konstantin császárnak sohasem volt hatalmában, hogy Rómát a pápáknak adományozza, mint ahogy nem is adományozta és így a pápának nincs is joga az uralkodásra. Ezt a szörnyű leleplezést egyenes támadással fejezte be a papság ellen, amelyet egyetemes romlottsággal és szettében űzött simóniával vádolt meg; a vége az lett, hogy a támadó az inkvizíció kezébe került. Rosszul járhatott volna, ha Alfonso király ki nem szabadítja a rettegett papi bíróság karmai közül.

De a nagy lövedéket már kilőtte. Ha csak ürügy hiányzott a pápaság elleni fegyveres lázadásra, ezt az ürügyet Valla megadta. Soha ilyen veszedelemben nem forgott még az egyház világi hatalma és végül védhetetlenül el is bukott volna, ha nem került volna a trónra olyan erőteljes és lelkiismeretlen ember, mint IV. Sixtus, aki az egyházellenes mozgalom élén álló pártütő patríciusokat eltiporta.

Általában biztosra veszik, hogy megválasztását megvesztegetésnek köszönhette s ugyanezen a réven szerezte meg a szükséges költségeket is ahhoz a hadjárathoz, amellyel a pápai hatalmat helyreállította és megalapozta.

«A megvesztegetés az ő uralma alatt - írja Burckhardt - hallatlan arányokat öltött és a bíborosi kalaptól a legkisebb egyházi javadalmakig mindent pénzért árusított.»

Ha ezekhez az eszközökhöz egyedül abból a célból folyamodott volna, hogy pénzt gyűjtsön, amelynek segítségével letörheti a pápaság ellenségeit, ez talán enyhítő körülményként volna javára fölhozható, de, sajnos, miután rájött arra, mily könnyű ezúton pénzt szerezni, e pénzforrásokat továbbra is igénybe vette, de már oly célokra, amelyeket sokkal nehezebb mentegetni.

Sixtus pápa nepotizmusa még a pápaság történetében is szinte párját ritkítja.

Négy unokaöccsének rangemelését különösen a szívén viselte s közülük kettő, mint ezt már megemlítettük, Piero és Girolamo Riario, általában úgy szerepeltek a köztudatban, mint a pápa fiai.

Piero, aki 26 esztendős szimpla szerzetes volt, amikor édesapja pápává választatott, a florenci érseki széket kapta, majd konstantinápolyi patriarcha lett s később San Sisto bíboros presbiterje, 60.000 arany évi jövedelemmel.

Ammanati bíborostól tudjuk,[1] hogy ugyanez az úriember volt az, aki Roderigo de Lansol y Borja társaságában olyan botrányos mulatságot csapott a de Bichis-család sienai kertjében s hogy Riario kardinális oly fényűző életet élt, «mint soha senki őseink közül s amely fényűzést utódaink el sem tudnak majd képzelni»; Machiavelli pedig feljegyzi, hogy ámbár igen alacsony származású és durva neveltetésű ember volt, mihelyt megkapta a bíbort, oly magasra törő célokat tűzött maga elé, hogy a pápai szék szinte kicsinek tűnt fel számára, Rómában pedig oly ünnepélyt rendezett, amely még királyi udvarban is föltünésszámba menne s amelynek a költségei a 200.000 forintot is meghaladták.[2]

Ezeket tudva, könnyű megértenünk, hogy egy év alatt, sőt még ez év letelte előtt 200.000 forintot költött el, sőt ezen fölül 60.000 forint erejéig adósságokba is keveredett.

1473-ban, amikor Sixtus pápa háborúra készült Firenze ellen, Riario kardinális meglátogatta Velencét és Milánót. Milánóban Galeazzo Maria herceggel abban egyezett meg, hogy a herceg alapítson egy lombard királyságot, aztán pénzzel és haderővel segítse őt, hogy Rómát elfoglalja és a pápai trónra lépjen, amelyet, úgy látszik, Sixtus kész volt neki átengedni s ilyeténképpen a pápaságot épp olyan örökletes trónná változtassák át, amilyen a többi világi állam.

Talán javára volt, hogy útjában hazafelé Rómába, 1474-ben meghalt; egyesek szerint kicsapongásai és mulatozásai ölték meg, mások szerint a méreg, amelyet a velenceiek csempésztek ételébe. Tömeges adósság maradt utána, amelybe a világgal, az élvezettel és az ördöggel folytatott sűrű érintkezéseiben keveredett s amelyet Krisztus helytartójának kellett megfizetnie.

Fivére, Girolamo, időközben feleségül vette Caterina Sforzát, Galeazzo Maria herceg természetes leányát, aki a házasságba Imola városát hozta hozományul. Ezen fölül a szentatyától Forli városát kapta adományképpen, ahonnan előzetesen az Ordelaffi-családot kiűzték. Íme, egy újabb kísérlet pápai dinasztia alapítására éspedig olyan, amely kedvezőbb körülmények között tovább fejlődhetett volna, ha e terveket a halál nem hiúsította volna meg.

Sixtus pápa négy unokaöccse közül egyedül Giuliano della Roverének, akiről pedig nem is állították, hogy közelebbi rokonságban van a pápával, jutott osztályrészéül a sors, hogy maradandóbb nyomot hagyjon a történelemben; Giulianót nagybátyja szintén bíborosi rangra emelte, San Pietro in Vincoli címével és 32 esztendő múlva II. Gyula néven ez a bíboros lépett a pápai trónra. E könyv lapjain még gyakran fog szerepelni.

IV. Sixtus pápa uralkodása alatt Roderigo kardinális szerepe és befolyása nagymértékben gyarapodott, mert a spanyol bíboros most is igen alaposan kihasználta a kínálkozó alkalmakat. Mint II. Pius választásánál, úgy azon a konklávén is, amely IV. Sixtus megválaszttatásával végződött, Roderigo kardinális vezette az akcessziót, amelynek az új pápa tiaráját köszönhette és ezért a közreműködésért Roderigo Orsini és Gonzaga bíborosokkal együtt gazdag jutalomban és előmenetelben részesült és nyomban a választás után a pápa neki adományozta Subiaco gazdag apátságát. Körülbelül ebben az időben, 1470-ben kezdődhetett Roderigo bíboros és Giovanna Catanei vagy Vannozza Catanei viszonya, ahogy őt az egykorú okiratok nevezik, lévén a Vannozza név a Giovannozza név romlott vagy rövidített formája, amely viszont becéző alakja a Giovanna névnek.

Ki volt ez a nő, honnan jött? Olyan kérdések, amelyekre soha biztos választ nem lehetett kapni; az általános föltevés az, hogy római származású volt, bár kézzelfogható ok e föltevésre nincsen, mert a neve Itália minden részében használatos; s amint semmiféle forrás nem ad fölvilágosítást eredetére, éppoly kevéssé áll rendelkezésünkre olyan adat, amelyből arcképét fölvázolni tudnék.

Gregorius fölteszi, hogy Giovannozza szép lehetett, mert a kardinális ismeretes volt kényes ízléséről. Miután elképzelhetetlen, hogy egy ilyen természetű embert egy csúnya vagy ostoba nő meghódítson, vagy magához kössön, joggal lehet következtetni, hogy éles eszű és csinos nő lehetett.

Amíg Roderigo kardinális szeretője nem lett, nem is tudunk róla egyebet, csak azt, hogy 1442. július 13-án született, amit egyszerű számadással ki lehet kalkulálni a föliratból, amely a Santa Maria del Popolo templomában lévő sírján olvasható:

VIX ANNO LXXVI M. IV D. XII.
OBIIT ANNO MDXVIII. XXVI. NOV.

Ez az egész. Nem tudunk semmit családja eredetéről, sem arra nincs nyom, milyen körülmények között élt akkor, amikor magára vonta Roderigo de Lansol y Borja, vagy ahogy időközben átolaszosított nevét általában írták, Borgia bíboros magnetikus pillantását.

Infessura azt állítja naplójában, hogy amikor Roderigo később, már, mint VI. Sándor pápa, bíborossá akarta megtenni e nőtől született fiát, Cesare Borgiát, hamis tanukkal bizonyította azt a tényt, hogy Cesare egy bizonyos Domenico d’Arignano törvényes fia, akihez a pápa a szeretőjét valóban feleségül is adta. Guicciardini[3] ugyanezt állítja, anélkül azonban, hogy Arignauónak a nevét megemlítené.

A kánonjog ugyanis tiltja azt, hogy törvénytelen gyermek megkapja a bíbort és talán mind a ketten, úgy Infessura, mint Guicciardini erre a körülményre alapították azt a föltevésüket, hogy a pápa ehhez az eszközhöz folyamodhatott a kánoni törvény megkerülésére és ami igen gyakran megtörténik a Borgiákról szóló krónikákban, e föltevést egyenesen tény gyanánt állították. Azonban kellemetlen törvényes rendelkezések megkerülésére akadt volna egyéb eszköz is és Infessura és Guicciardini megbízhatóságát alaposan kérdésessé teszi az a történeti tény, hogy ez esetben valóban más eszközökhöz folyamodott a pápa. Már 1480-ban fölmentette Cesare Borgiát IV. Sixtus pápa az alól, hogy származásának törvényes voltát bizonyítsa. Ennek folytán egyáltalán nem volt szükség később sem olyan intézkedésre, amilyent e két idézett krónikás állít.

Ezenkívül, ha Roderigo bíboros Cesare apja gyanánt más férfit kívánt volna megjelölni, akkor kéznél volt Vannozza akkori férje, Giorgio della Croce. Hogy mikor ment Vannozza asszony feleségül ehhez az emberhez, azt pontosan nem lehet megállapítani, csak annyit tudunk, hogy 1480-ban már a felesége volt és ez évben már vele együtt lakott a Piazza Pizzo di Merlón (a mai Piazza Sforza Cesarini) álló házban, nem messze attól a palotától a Bianchi Vecchin, amelyet Roderigo bíboros saját maga alakított át alkancellári palotának és rendezett be olyan pompával, amely még e fényűző kor csodálkozását is fölébresztette.

Ez a Giorgio della Croce milánói származású ember volt, Roderigo egyik védence, akit apostoli titkárnak neveztetett, ki a Vatikánba. Egyesek szerint azért vétette el vele Vannozza asszonyt, hogy így kifelé férjes nőként szerepeltesse és ezzel leplezze saját viszonyát e nőhöz. De ezt a föltevést is bizonyos kétséggel kell fogadnunk. Amennyire Roderigo kardinálist ismerjük, nem volt ő az az ember, aki leplezni igyekezett a saját kedvteléseit, sem olyan, aki mulatozásaira fátyolt próbált borítani. Ha ezt megtette volna, a botránykeresőknek nehezebb munkát adott volna abbeli igyekezetükben, hogy papi hírét kikezdhessék. Sokkal valószínűbb az, hogy della Croce Roderigo bíboros pártfogását és apostoli titkárrá való kineveztetését éppen annak köszönhette, hogy behunyt szemmel tűrte felesége viszonyát, mely a ragyogó prelátushoz fűzte. Akármilyen szempontból nézzük is, annyi bizonyos, hogy della Croce úr nem valami heroikus szerepet játszott ebben a históriában.

1474 és 1476 között Vannozza két fiút szült Roderigónak, Cesare Borgiát (a későbbi valenciai kardinálist és Valentinois hercegét, e történet hősét) és Giovanni Borgiát, aki később Gandia hercege lett.

Lucretia Borgia, amint ezt már okiratilag bebizonyították, 1479 április 19-én született.

Vannozza két fiának életkorát viszont lehetetlen pontosan megállapítani és még ma is eldöntetlen a kérdés, kettőjük közül melyik volt az idősebb, jóllehet Gregorovius fölfedezett bizonyos okiratokat is, amelyek alapján határozottan állította, hogy Giovanni 1474-ben és Cesare 1476-ban született.

Burckhardt naplójának egy megjegyzése 1491. szeptember 12-ről, amely szerint Cesare akkoriban 17 esztendős volt. Eszerint viszont 1474-ben született. Határozottan csak azt állíthatjuk, hogy 1474 és 1476 között született és a mi céljainknak tökéletesen megfelel, ha születését az 1475. évre tesszük. Azt is tudjuk, hogy ugyanezen időben, vagy egyik vagy másik esztendőben született Giovanni Borgia is, de miután az ő korát illetőleg is ugyanilyen bizonytalanság uralkodik, határozottan nem lehet eldönteni, öccse volt-e Cesarénak vagy bátyja.

Az egyetlen forrás, amely e tekintetben véleményünk szerint a legfontosabb, a két fiú édesanyjának sírfelirata, amely a következőképen hangzik:

FAUSTIAE CATHANAE, CESARE VALENTINAE, JOHANNAE CANDIAE. JUFFREDO SCYLATII, ET LUCRETIA FERRARIAE DUCIB, FILIIS NOBILI PROBITATE INSIGNI, RELIGIONE EXIMIA, ETC. ETC.

Ha Giovanni volt tényleg a legidősebb gyermeke, amint ezt állítják, akkor miért áll a neve a második helyen? Ha pedig Cesare másodszülött fia volt, akkor miért tették a nevét az első helyre ezen a föliraton.

Időközben tovább folyt IV. Sixtus pápa zivataros uralkodása, amíg végül az a becsvágya, hogy birtokait megnagyobbítsa, háborúba nem döntötte egész Itáliát.

Lorenzo de Medici áthúzta a pápának a Romagnára vonatkozó számításait azzal, hogy amikor Citta di Castellót a pápa nevében a harcias Giuliano della Rovere megtámadta, a város segítségére sietett. Hogy ezért bosszút álljon és hogy dinasztikus tervei egyik akadályát útjából elhárítsa, a pápa a Pazzi-féle összeesküvést szította Firenze hírneves urainak élete ellen. Az összeesküvés kudarcot vallott, mert bár Giuliano de Medici szíven szúrva rogyott össze Krisztus oltára előtt abban a pillanatban, amikor a szentséget az oltárról fölemelte, Lorenzo könnyű sebesüléssel menekült meg és a veszedelem, amelyben élete forgott, még szorosabban gyűjtötte köréje a florencieket, mint valaha.

Az egyetlen fegyver, amelyet a pápa ezek után megragadhatott, a nyílt háború volt és a Szentszék meg is üzente a háborút, miután megelőzőleg egyházi átkot bocsátott ki a florenciek ellen. Nápoly a pápa pártjára állott, Velence és Milánó ellenben Firenze segítségére sietett, mire a pápai diplomaták ravaszul lázadást szítottak Génuában a milánói uralom ellen, úgyhogy Milánó minden figyelmét saját belső dolgainak volt kénytelen szentelni.

1480-ban nagy nehezen megkötötték a békét, amely azonban igen rövidéletűnek bizonyult. Néhány hónap múlva újból megüzente a Szentszék a háborút Firenzének éspedig azon a címen, hogy a velenceiekkel szerződtek a legutóbbi háborúban a pápa ellen. Új bonyodalmat okoztak a velenceiek, akik megragadták az alkalmat becsvágyuk kielégítésére és szárazföldi birtokaik gyarapítására s a legsilányabb ürügy alatt hadat üzentek Ferrarának. Egyrészről Génua és néhány kisebb zsarnok keveredett a harcba, míg Florenc, Nápoly, Mantua, Milánó és Bologna Ferrara pártjára álltak. Mialatt a pápai haderő a nápolyi sereg útját állotta, amely észak felé igyekezett, Ferrara segítségére, azalatt Colonna zsoldosai a római Campagnát sanyargatták és Milánó Génuával állott harcban, a velenceiek ostrom alá vették Ferrarát, kiéheztették és már-már megadásra bírták. Mire a pápa, látván, milyen fordulatot vettek a dolgok és a hadjáratból csak Velencének lesz majd haszna, hirtelen pártot változtatott, nehogy a háború céljaira ártalmas véget érjen.

Szövetséget kötött Nápollyal és megengedte, hogy a nápolyi hadsereg a pápai állam területén átvonuljon, aminek az lett a következménye, hogy Ferrarát sikerült új készletekkel ellátni és az ostromot meghiúsítani. Ilyeténképpen a háború eredménytelenül folyt tovább, senki sem szerzett belőle semmi hasznot, döntő ütközetet sem vívtak, amíg végre 1481. augusztusában megkötötték Bagnolóban a békét és a szembenálló hadseregek elvonultak Ferrara falai alól.

A békekötés híre a szó szoros értelmében megölte Sixtus pápát. Mikor a követek meghozták a békeszerződés föltételeinek a hírét, dühöngő harag vett rajta erőt és kijelentette, hogy a béke szégyenletes és megalázó. A köszvény, amely régen gyötörte, a szívét támadta meg és a rákövetkező napon, 1484. augusztus 12-én meghalt. Ámbár az egyház lelki nyereséget nem ért el uralma alatt, világi szempontból két irányban vitte előre és gyarapította az egyház hatalmát. Megerősítette a pápai hatalmat a Szentszék világi birtokain és a sixtusi kápolna fölépítésével gazdagította a Vatikánt. A kápolna belső földíszítésére korának legjobb toscanai művészeit szerződtette és Florencből Rómába hívta Alessandro Filippeppit (Botticelli), Pietro Vanucciót (II Perugino) és Domenico Bigordit (II Ghirlandajót), hogy a kápolna falait freskóikkal fölékesítsék.[4]

Sixtus pápa uralmának utolsó éveiben Roderigo bíboros családja elveszítette egyik tagját, de viszont egy új taggal gyarapodott.

1481-ben Vannozza még egy fiút szült - Giuffredo Borgiát, - a következő esztendőben pedig meghalt a bíborosnak ismeretlen anyától született legidősebb fia, Pedro Luis de Borgia, aki 22 esztendőt élt meg és halálakor Aragon Mária hercegnővel járt jegyben. Ugyanezen esztendő januárjában Roderigo bíboros Girolama nevű leányát, aki ekkor 15 esztendős volt, férjhez adta Giovanna Andrea Cesarinihez, egy római patríciuscsalád sarjához. Ez a házasság még szorosabbra fűzte a bizalmas kötelékeket, amelyek már hosszú időn át egymáshoz fűzték a két családot. Sajnos, a fiatal párnak a sors nem szánt hosszú életet, mert 1483-ban mind a kettő elhalt.

Ezidőből Cesare felől csak annyit tudunk, amennyi kitetszik a róla szóló pápai bullákból, amelyek különböző javadalmakat adományoztak neki. Így kapta meg 1482. júliusában Valencia prebendáit és egyéb kánoni jogait, a következő hónapban pedig valenciai kanonokká és apostoli nótáriussá nevezték ki. 1484. áprilisában Alba priorja lett, ugyanezen év szeptemberében pedig a karthágói egyház kincstárnoka. Kétségtelenül anyjával, fivérével és nővérével együtt élt a Piazza Pizzo di Merlón álló házban, amely nagyúri, talán éppen fényűző háztartás színhelye volt.

Ezidőben Roderigo bíboros vagyona és hatalma szédítő méretekre gyarapodott s ő magas rangjához illő fényűző életet is élt. Ötvenhároméves volt már ekkor, külseje és erélyes tartása még a javakorban lévő embert mutatta, ezt legfőképpen tartózkodó és feltűnően egyszerű étkezésének köszönhette. Szédítően nagy jövedelmet húzott Itáliában és Spanyolországban fekvő számos apátságából, továbbá három püspöki székéből, lévén Valencia, Porto és Karthágó püspöke, valamint egyéb egyházi hivatalaiból, amelyek közül az alkancellári szék egymagában évi 8000 forint fizetéssel járt.[5]

Volterra nagy csodálattal emlegeti a bíboros asztali edényeit, gyöngyeit, aranyhímzéseit, könyvtárát, pompás ágyneműjét, ékes lószerszámait és egyéb arany-, ezüst- és selyemtárgyait. Egyszóval ő volt az egyháznak akkoriban leggazdagabb fejedelme, aki olyan pompa közepette élt, amely méltó volt egy uralkodóhoz vagy magához a pápához is.

Ami magát az embert illeti, Volterra 1486-ban így jellemzi őt:

«Olyan szellem lakik benne, amely mindenre képes és igen nagy értelem. Ügyes szónok és a beszéde választékos, bár az irodalom iránt meglehetősen közömbös. Természettől ravasz és nagyszerűen ért az állami ügyek viteléhez.»

Abban az évben, amelyben Volterra a bíborosról ezt följegyezte, meghalt Giorgio della Croce és Vannozza özveggyé lett. De ez özvegyi állapotban nem maradt sokáig, mert még ugyanabban az évben, június 6-án, másodszor is férjhez ment, talán éppen Roderigo Borgia kívánságára, aki nem akarta, hogy védő nélkül maradjon. Legalább is ez az általános föltevés, bár okirati alapja igen kevés. Ez a második férje Carlo Canale volt, egy mantuai tudós, aki Francesco Gonzaga bíboros szolgálatában állott, mint kamarás és most ura halálával Rómába költözött. A házassági szerződésből kitetszik, hogy Vannozza ekkoriban már átköltözött a Piazza Branchisra. Ezenfelül egy villát is szerzett, amely Suburrában, San Piero in Vincoli közelében állott, gyönyörű kert és szőlőskert közepette. Azt is tudjuk, hogy egy fogadónak a tulajdonosa is volt, az Albergo de Leoneé, a Via del Orzón, a Tor di Nona átellenében, mert della Croce-val együtt szerepel egy bérleti szerződésben, amely 1483-ban kelt.

A második házasság megkötésével megszakad a viszony, amely eddig Roderigo bíboroshoz fűzte és a bíborosnak e nőtől született két gyermeke, Lucretia és Giuffredo át is költözik Adriana Orsini lakásába, az Orsini-palotába a Monte Giordanón. Adriana Orsini, leánynevén de Mila, Roderigo unokanővére volt, Lodovico Orsini özvegye, akitől egy fia született, Orso Orsini, kora gyermekkora óta Giulia Farnese vőlegénye. A Farnese-család neve ekkoriban még meglehetősen szürkének számított s csak e Giulia révén emelkedett később jelentős magasságba. Csodálatos szépsége miatt ezt a Giulia Farnesét általában Giulia la Bella néven ismerték korában s Pinturicchio és Guglielmo della Forta tették arcképeikkel halhatatlanná. Ő ült modellt Pinturicchiónak a Vatikán Borgia-tornyában látható Madonna-képhez, della Porta pedig róla mintázta az Igazság szobrát, amely Giulia fivérének, Alessandro Farnesének, a későbbi III. Pál pápának sírját ékesíti.

Itt, Adriana Orsini házában, ahol leánya nevelkedett, ismerkedett meg Roderigo bíboros, 56 esztendős érett férfikorában a gyönyörű, aranyhajú Giuliával és itt szeretett bele a leányba, aki majdnem negyven esztendővel volt nála fiatalabb. A Farnese-család annak köszönheti hirtelen emelkedését, hogy Giulia hamarosan Roderigo szeretője lett, körülbelül ugyanakkor, amikor Orso Orsini feleségül vette. A család emelkedése azzal kezdődött, hogy Giulia szeretője kedvesének csinos és kicsapongó fivérét, Alessandrót, bíborossá neveztette ki és mikor ez a bíboros III. Pál néven és szörnyen botrányos módon uralkodott a pápai Rómában, a család vagyona és hatalma óriásira nőtt.

1490-ben már Lucretia volt egyedüli gyermeke Roderigónak, aki Rómában lakott.

Giovanni Borgia Spanyolországban élt, ahová bátyjának, Pedro Luisnak halála után költözött, hogy birtokába vegye a gandiai hercegséget, amelyet elhunyt legidősebb fiának az atya vagyona és hatalmas befolyása a valenciai udvarnál szerzett volt meg. Ezt a hercegséget most Giovanni örökölte.

Cesare Borgia, aki ekkoriban már 15 éves volt, két év óta volt a perugiai Sápién diákja, ahol a tudós latinitás légkörében a humanóráknak szentelte idejét. Amennyiben hitelt adhatunk a dicséreteknek, amelyekkel Pompilio elárasztotta, már itt is elárulta rendkívüli tehetségét és koraérett szellemét. A prozódia művészetéről írt munkájának előszavában, amelyet tanítványának ajánlott, Pompilio úgy ír róla, mint a Borgia-család díszéről és reményéről. - «Borgiae familiae spes et decus» Perugiából került 1491-ben a híres pisai egyetemre, amelynek csarnokaiban Itália ifjúságának virága találkozott. Mestere és nevelője, Giovanni Vera di Arcilla, egy spanyol úr volt, akit Cesare apja később bíborossá neveztetett ki. Itt, Pisában, Cesare már olyan fényűzés közepette élt, amely apja rangjához és ahhoz a példához is méltó volt, amellyel a fényűzésben ez apa a fiának szolgált.

Roderigo bíborosnak az volt a kívánsága, hogy Cesare egyházi pályára lépjen és ezért kánonjogi tanulmányai, amelyeket Philippo Deus, e kor leghíresebb egyházjogászának vezetése alatt folytatott, különösen hasznára váltak későbbi pályafutásán és alkalmassá tették őt azokra a magas hivatalokra, amelyeket az egyház később reá ruházott. Tizenhétesztendős korában, mialatt még Pisában tanult, már kinevezték őt egyházi protonotáriusnak és a pampelunai püspöki szék jövő javadalmasának.

IV. Sixtus, mint láttuk, 1482. augusztusában halt meg. A pápa halála majdnem kivétel nélkül zavargások kitörését jelentette Rómában és e zavargás ez alkalommal különös szenvedéllyel tört ki. A Riario-család palotáit megrohanta és kifosztotta a tömeg és Girolamo Riario, a pápa egyik különösen kegyelt «öccse» fegyvereseivel együtt az Angyalvárba vette be magát.

Az Orsiniak és Colonnák szintén fegyvert ragadtak, úgyhogy néhány napon át gyújtogatók, rablók és gyilkosok dühöngtek a város számos részében. A bíborosok kérve-kérték Girolamo grófot, hogy adja át az Angyalvárat a szent kollégiumnak, vonuljon ki csapataival a városból, hogy Róma ne remegjen többé fegyveres támadásától. Riario abban a reményben, hogy ezzel megnyeri a megválasztandó pápa kegyét, engedelmeskedett és Imolába vonult vissza.

Miután a kardinálisoknak ily módon sikerült a rendnek legalább a látszatát helyreállítani, összeültek az új pápa megválasztására s a génuai származású Giovanni Batista Cibót, malfettai bíborost választották meg, aki VIII. Innocent neve alatt lépett a trónra. Mint Sixtust, úgy ezt a pápát is azzal vádolták meg néhányan, hogy simónia, megvesztegetés útján került a pápai székre. Giovanni d’Aragon bíborosról, a nápolyi király fivéréről és Ascanio Sforzáról, Lajos milánói herceg becséről mondják, hogy nyílt és szemérmetlen módon bocsátották áruba szavazatukat és a szó szoros értelmében a legtöbbet ígérőnek adták el. Azt jegyzik föl, hogy e botrány egész Itáliát fölháborította.

Innocent letargikus uralma alatt az egyház hamarosan elveszítette azt a friss erőt, amelyet Sixtus pápa öntött belé. Ha Sixtus pápa uralmát botrányosnak lehet mondani, összehasonlíthatatlanul nagyobb mértékben áll ez Innocent korára, aki szennyes és kapzsi élvhajhászó volt, anélkül, hogy e bűneit az erőnek az az erénye enyhítette volna, amellyel elődje dicsekedhetett. Számos pápa uralmát jellemezte már eddig is a nepotizmus, de Innocent volt az első pápa, aki nyíltan bevallotta, hogy gyermekek atyja, mert ő volt az első, aki a kánonjog durva megsértésével gyermekeit sajátjainak ismerte el. Késedelem nélkül gondoskodott hét fattyának jövő sorsáról és úgy látszik, pontifikátusának ez volt egyedüli célja és tartalma.

Nem elégedett meg azzal, hogy egyházi javadalmak áruba bocsátásával gyarapítsa jövedelmét, hanem nyíltan árusította a bűnbocsánatot is, éspedig oly mértékben, amelyre idáig sohasem volt példa. Az ő korában, akinek pénze volt, mindent megvásárolhatott Rómában, a bíborosi kalaptól az apagyilkos teljes bűnbocsánatáig.

Törvénytelen gyermekei sorából legfőképpen Francesco Cibo emelkedett ki, aki, csakúgy, mint apja a pápa, mérhetetlen kapzsiságáról volt ismeretes. Egyébként gyávalelkű fráter volt, aki szomorú csalódást szerzett apósának, Lorenzo de Medicinek, akinek a leányát, Magdalénát feleségül vette. Lorenzo azt remélte, hogy a pápai befolyás segítségével Francescónak módjában lesz a Romagnában dinasztiát alapítania, de apa és fiú sokkal gerinctelenebb emberek voltak, semhogy az egyik ilyen tervet elgondolni, a másik pedig végrehajtani képes lett volna, amely szándék megvalósítását pedig úgy III. Callixtus, mint IX. Sixtus családjának tagjai már megkísérelték.

Úgy látszik, hogy VIII. Innocent gyönge és botrányos uralkodása alatt Rómában tökéletes törvénytelenség harapódzott el. Az anarchia, rablás és gyilkosság kerítette hatalmába a várost. Nem virradt reggel a városra anélkül, hogy heverő hullát ne találtak volna az utcán és ha véletlenül el is fogták a gyilkost, ha volt annyi pénze, hogy megvásárolhatta, bocsánatot nyert bűnéért, csak ha szegény volt, jutott a hóhér kezére.

Nincs hát mit csodálkozni azon, hogy amikor VIII. Innocent végre meghalt, Infessura áldotta a napot, amely megszabadította e szörnyetegtől a világot.

De halála csak 1492-ben következett be. Gyönge öregember volt már ekkor, aki sűrűn esett halálos vagy kóros ájulásokba, úgyhogy környezetét is gyakran megtévesztette s azt hitték, már meghalt. Testi ereje napról-napra fogyott, úgyhogy végül csak asszonyi tejjel lehetett táplálni. Élte utolsó napjaiban, Infessura följegyzései szerint, megjelent a Vatikánban egy zsidó orvos, aki azt állította, hogy van egy gyógyszere, amellyel meg tudja menteni a pápa életét. E célra azonban ifjú emberi vérre volt szüksége s hogy ezt megszerezze, három tízesztendős fiút szerződtetett és mindegyiknek egy-egy aranyat adott annyi vér fejében, amennyire csak szüksége lesz. Szerencsétlenségére oly sok vért vont el a fiuktól, hogy a három fiú rövid idő múlva a vérveszteség következtében meghalt s a zsidó orvos kénytelen volt a reá várakozó halálbüntetés elől elmenekülni, mert a pápa, miután megtudta, hogy mi történt, nagyon fölháborodott a bűncselekmény miatt és elrendelte az orvos elfogatását. «