Mivel ennek a regénynek volt szerencséje hivatalosan
Yorkshire megye napján megjelenni, nem is tehetnék mást,
mint ajánlom az összes csodálatos, kedves barátomnak,
aki a „Mindenható megyéjében” él. Túl hosszú lenne
a felsorolás, de remélem, magatokra ismertek (sok puszi).

Mindannyiunk életében vannak esős napok.
HENRY WADSWORTH LONGFELLOW

Május

1. fejezet

Lara Rickman nagyot kortyolt a kávéjából, aztán határozottan és gyorsan lenyelte, mielőtt kiköphette volna. Olyan hideg volt, mint egy bödön jégkrém egy jegesmedve hűtőszekrényében. Hogy hűlhetett ki ilyen gyorsan? Csak az imént hozta be az asszisztense, és az első korty kis híján leforrázta a nyelőcsövét. Ránézett az órára a monitor csücskében, és rájött, hogy valójában már eltelt egy óra – olyan észvesztő gyorsasággal, ahogy az elmúlt napokban általában. És nemcsak az órák, hanem a napok, hetek, hónapok is. Valóban három egész hónap telt volna el, amióta megismerkedett az ő drága Jamesével? Valóban öt hónap telt már el azóta, hogy Yorkshire-be utazott meglátogatni a szüleit? Karácsonyeste érkezett, de másnap kora reggel vissza is hajtott Londonba, szinte csak villámlátogatást tett. Csaknem két hónap telt volna el azóta, hogy utoljára találkozhatott kedvenc kolléganőivel, Mayjel és Clare-rel? Akkor is csak sietősen bekaptak egy szendvicset a céges étkezdében, abban az időpontban, amikor véletlenül mindhármuk munkabeosztása lehetővé tette – mint amikor a bolygóknak szerencsés az együttállása. Olyan gyorsan ettek, hogy Lara azon sem csodálkozott volna, ha a háttérben valami Benny Hill-jelenet zenéje szól.

Bár évek óta ugyanannál a vállalatnál dolgoztak, Lara, May és Clare csak egy másfél évvel korábban megrendezett konferencián találkoztak, amikor ugyanabba a vitacsoportba kerültek. Ám a Cole & Craw Pénzügyi Vállalkozás hatalmas cég volt, négy belvárosi épületében – melyeket folyamatosan próbáltak összeépíteni – csaknem háromezer ember dolgozott. A három lány megdöbbent, amikor rájöttek, hogy mindhárman Yorkshire-ből származnak – Clare Yorkból, May Leedsből, Lara pedig Barnsley-ból. Üzleti vállalkozások beindításával és megmentésével foglalkoztak, és fél éven belül születtek. Ez már elegendő alapnak bizonyult a barátsághoz. Egyszer-egyszer sikerült együtt ebédelniük, ha a napirendjük megengedte. Mindhárman keményen dolgozó, céltudatos, karriert építő nők voltak, akiknek évek óta nem volt részük meghitt baráti kapcsolatokban. Egymásban valahogy megtalálták azt, ami hiányzott az életükből.

Larának az volt a feladata, hogy gyenge lábon álló cégeken segítsen, vagy éppen csődbe vigye őket. May üzleti tanácsadóként dolgozott, aki segített beindítani az egyes vállalkozásokat. Clare pedig könyvelőként működött a Blackwoods & Margoyles nevű leányvállalatnál, amely a Cole & Craw Csoport tagja volt ugyan, de önállóan tevékenykedett a partnerek irányításában. A Blackwoods & Margoyles arra szakosodott, hogy megpróbálja megmenti a csőd szélére jutott vállalkozásokat – tulajdonképpen „utolsó esély szalonként” üzemelt.

A legutóbbi szendvicsezésük alkalmával szóba került a nyaralás, és mindhárman bevallották, hogy évek óta alig vettek ki szabadságot. Így arra a kissé őrült és spontán elhatározásra jutottak, hogy időpontot foglalnak egy wellnesshotelbe. Ott helyben előkapták a határidőnaplójukat, megegyeztek a dátumban, Lara pedig vállalta, hogy keres valami csodálatos, luxuskörülményeket biztosító helyet, ahol remekül lehet pihenni, és nem megy rá az éves fizetésük sem. Ám szégyenszemre ezt még mindig nem intézte el. Túlságosan el volt foglalva a munkájával vagy vadonatúj, őrülten szenvedélyes párkapcsolatával, amely fénysebességgel haladt. A következő hétvégén készült összeköltözni Jamesszel. Tudta ő, hogy kissé gyors a tempó, de James olyan csábítóan lelkesedett, hogy képtelen volt ellenállni.

Összecsapta a kezét. Tíz perce maradt még, mielőtt megkezdődött volna a megbeszélése a három ősöreg könyvelővel, amely minden bizonnyal egész délután eltart, és dögunalmas lesz. Lara kicsit belefáradt már a munkába. Jó volt abban, amit csinált, igazság szerint túlságosan is jó, így ajánlástól ajánlásig jutott el a megbeszélések, konferenciák világába, ahol felügyelhette, ahogy mások elvégzik a munka gyakorlati részét, amit igazán kedvelt. Mesébe illően megfizették, de megcsömörlött és túlhajszolt volt.

A fiókjában tartott kis tükörben vetett egy pillantást a sminkjére, és rögtön azt kívánta, bárcsak ne tette volna! A festék ugyan tökéletes volt, de az arca fáradtnak tűnt, az egykor csillogó, gesztenyebarna szempár tompán nézett vissza rá, és a lelkesedés szikrája sem látszott a tekintetében. Egek! Valóban szüksége volt egy kis kikapcsolódásra. Beletúrt rövid, szőke, hullámos hajába, amely nem volt hajlandó megadni magát egyetlen fésűnek sem, aztán eltette a tükröt.

Bepötyögte a Google-t, miközben a tárcájából előkotorta a bankkártyáját, aztán beírta, hogy Exkluzív Nyaralóházak, és imádkozott, hogy legyen még szabad hely. Pontosan tudta, hova szeretne menni – látott egy reklámot az egyik bulvárlap Szökj meg a hétköznapok elől! rovatában, amit a vonaton olvasott néhány hete. Elhatározta, hogy a Három Bölccsel való találkozója előtt mindenképpen elintézi a foglalást.

Első csapás: a weboldal éppen nem működött. Ám legalább talált egy hibaüzenetet, amely arról tájékoztatta az esetleges ügyfeleket, hogy a telefonos ügyfélszolgálat készségesen válaszol a kérdéseikre. Lara felhívta a megadott számot. Micsoda szerencse, egy bizonyos Miss Becky Whiteley vette fel a telefont.

– Exkluzív Nyaralóházak – szólt a gépies üdvözlés. – Becky Whiteley vagyok. Miben segíthetek?

– Szeretnék időpontot foglalni az egyik nyaralóházukba, de úgy tűnik, a weboldaluk nem működik – felelte Lara.

– Igen, sajnos karbantartás folyik – mondta Becky. – Elnézését kérjük. Kérhetnék egy nevet?

– Lara. Lara Rickman.

– Melyik nyaralóházunk érdekelné, és milyen időpontban?

– A Wren nevű. Wellemben, augusztus tizedikétől huszadikáig.

Gyönyörű, régi stílusú faház volt egy vidéki kastély körüli birtokon, a kastélyban pedig wellnessközpontot alakítottak ki, amely a létező összes masszázsfélével hirdette magát – láb-, nyak-, könyök-, svéd, thai, török, dél-angol, bambuszos, forró köves, fülgyertyás masszázst is kínáltak, sőt, olyat is, ahol az ember hátát fagyasztott lazaccal csapkodják… Ezen a helyen minden megvolt. Wales nagyságú beltéri úszómedence, bugyogó jakuzzik, Michelin-csillagos étterem. Ha a reklámnak hinni lehetett, valóságos földi paradicsom.

Valószínűleg csillagászati összeget kérnek érte, de mindhárman megengedhették maguknak, hiszen megvolt hozzá a szükséges hangzatos és sokatmondó beosztásuk és az ezzel járó pénzügyi hátterük. Megérdemeltek egy kis kényeztetést. Pontosabban fogalmazva: tíz csodálatos napnyit.

– És kérném az exkluzív köszöntőkosarat is – tette hozzá Lara. – Százötven font, ha jól emlékszem.

Becky koncentrációs készsége igazán kivételes volt, ám aznap, az utolsó munkanapon, amit ennél a gyatra, watfordi székhelyű utazási irodánál le kellett húznia, igazán nem állt a helyzet magaslatán. Rossz gombot nyomott meg, ezért kilépett az oldalról. Kapkodva nyomogatni kezdte a billentyűket, amivel tovább rontott a helyzeten, ezért inkább fogta a tollát és a jegyzetfüzetét, és felírta a részleteket azzal a szent elhatározással, hogy majd begépeli a rendszerbe, ha letette a telefont. Bankkártyaszám, e-mail-cím, lakcím, telefonszám, időpontok.

– Lefoglalom az időpontot, és e-mailben elküldöm a részleteket – mondta, miután Lara a nyakába zúdította az összes információt. – Köszönjük, hogy az Exkluzív Nyaralóházakat választotta – trillázta Becky, majd letette a telefont.

Azután újra megnyitotta a foglalási felületet. A francba! Mi is volt a neve annak a francos nyaralóháznak? Nem írta le, úgy gondolta, úgyis megjegyzi, ami öreg hiba volt, mert az agya visszautasított minden információt, ami nem a görögországi nyaralásával állt kapcsolatban. Valami Ren? Begépelte a keresőbe ezt a három betűt, és talált! Well Nyaralóház, Ren Dullem. Ez volt az – most már eszébe jutott a „well” is. Hála az égnek! Elintézte a fizetést, miközben azon gondolkodott, milyen arcpirítóan drága. Egyes embereknek valóban több pénzük van, mint józan eszük. Nem talált semmiféle exkluzív köszöntőkosarat, ezért a „Nyaralóház tulajdonosához intézett üzenetek” szövegdobozba begépelte: Érkezéskor százötven fontos köszöntőkosár. Kész is. Becky megjutalmazta magát egy ráérős kávészünettel és egy Twixszel az automatából.

Igazán hízelgő lett volna, ha megtudja, hogy Miss Rickman idő hiányában annyira megbízik az irodájukban, hogy azt feltételezi, a foglalással minden a legnagyobb rendben van, ezért mindössze futó pillantást vet a visszaigazoló e-mailre, hogy ellenőrizze a dátumot, mielőtt elmentené az okostelefonja memóriájába.

2. fejezet

Miközben Clara a kávéját kortyolgatta a St. Pancras vasútállomás egyik kávézójában, akaratlanul is kihallgatott egy beszélgetést, amely egy fiatal szőke nő és a barátja, egy Russel Brand külsejű – vadóc haj, trendi, buja arcszőrzet, testhezálló farmer, hosszú szárú, elkeskenyedő orrú bőrcipő és fekete bőrkabát – fiú között zajlott, és egyszerre volt végtelenül arcpirító és bűbájos.

– Anya egész hétvégén otthon lesz – mondta a lány. – Ezzel lőttek a tervnek, hogy átjössz hozzánk.

A fiú megvonta a vállát.

– Akkor úgy tűnik, a kocsim hátsó ülése megint lát egy kis akciót.

– Ó, igen! Nagyon jól hangzik.

– Elviszlek valami sötét és félreeső helyre, és úgy elkényeztetlek, hogy rekedtre sikítod magad.

A lány kuncogni kezdett.

– Tetszett, amikor azt csináltad a… – Majd oldalra fordult, hogy meggyőződjön róla, nem hallja őket senki, így kiszúrta, hogy Clare éppen őket nézi, ezért idegesítően lehalkította a hangját.

Bármit is „csinált” vele a fiú, felvillanyozó lehetett. Clare megpróbált nem figyelni rájuk, amikor elkezdtek enyelegni, de a tekintete folyton visszakanyarodott hozzájuk. A fiú egyáltalán nem volt az esete, de volt benne valami veszélyes és szexi. Clare még soha nem szeretkezett kocsiban, és nem is volt olyan barátja, aki javaslatot tett volna rá. Hirtelen rátört a vágy, hogy elkapja Ludwigot a puccos Audijában, és leteperje a hátsó ülésen. Elvigyorodott, amikor arra gondolt, milyen rémült arcot vágna. Csakis ágyban szeretkeztek. És az igazat megvallva ott sem volt szó arról a bizonyos „letépem rólad a ruhát” típusú szenvedélyről. Lud alapos szerető volt: lassú és gyengéd, megfontolt és kielégítő. Ám az elmúlt időszakban Clare-nek egyre többször fordult meg a fejében a gondolat, hogy egyszer, legalább egyetlen egyszer kipróbálná, milyen lehet, ha valaki megragadja és leteperi a lépcsőházban, vagy ráveti magát a hátsó ülésen. Ilyesmit leginkább a barátnőjéről, Laráról tudott elképzelni. Lara merész lány volt, igazán nőies idomokkal megáldva, mint egy alacsony, modern Marilyn Monroe, ráadásul övé volt a város leglélegzetelállítóbb pasija, aki az üzleti élet egyik ígéretes nagyágyújának számított. Mindenki tudja, hogy az ilyen típusú férfiak szenvedélyes szeretők, és van egy vadállatias oldaluk.

Clare tizennyolc hónappal azelőtt találkozott Larával egy munkahelyi konferencián, és azon nyomban megkedvelte a pimasz, alacsony, szőke lányt, aki pontosan olyan vörös rúzst használt, amit ő is mindig ki szeretett volna próbálni, ha lett volna hozzá elég bátorsága. Úgy tűnt, ők a legalacsonyabbak a teremben, ez eleve közelebb hozta őket egymáshoz. Aztán egyszer csak ugyanabban a vitacsoportban találták magukat egy magas, karcsú lánnyal együtt, akinek csodaszép, hosszú, barna haja és hatalmas bociszeme volt, és már messziről lerítt róla, hogy végtelenül kényelmetlenül érzi magát a bizalmas kis klikkekbe oszló tömegben. Bemutatkozott nekik, May Earnshaw-nak hívták.

– Tisztességes yorkshire-i vezetéknév – állapította meg Lara. – Én Barnsley-ból jöttem.

– Én pedig Leeds mellől – felelte May.

– Én yorki vagyok – tette hozzá Clare.

És ekkor kezdődött a barátságuk.

Valaki lehajolt a háta mögül, és arcon csókolta.

– Bocs, hogy késtem – szabadkozott Ludwig, és megszorította a lány vállát, mielőtt leült volna vele szembe. Levetette elegáns, fekete szövetkabátját, és előtűnt pazar, sötétszürke öltönye. Mindig olyan elegánsan öltözött. Amikor Clare életében először látta öltönyben három évvel azelőtt, egy születésnapi bulin, leesett az álla. Még aznap este megcsókolták egymást, és azóta együtt voltak.

– Egy eszpresszót, legyen kedves – intett Ludwig a közeledő pincérnek. – Kérsz még egy kávét, szívem?

– Igen, köszönöm. Egy kapucsínót.

– És egy kapucsínót is kérünk – egészítette ki Ludwig a rendelést. Finoman még mindig érezni lehetett német akcentusát, pedig tízéves kora óta Angliában élt.

Clare ránézett az ő szolid és megbízható Ludwigjára, és megpróbálta elképzelni, ahogy magáévá teszi a kocsiban. Nem sikerült. A lány azon tűnődött, vajon mit szólna, ha felvetné az ötletet. Ludwigot ismerve az ő kedvéért belemenne, bármit is gondoljon róla.

– Boldognak látszol – jegyezte meg mosolyogva Clare.

– Az is vagyok. Épp az imént szereztem egy nagyon fontos ügyfelet – válaszolta Ludwig, majd átnyúlt az asztalon, és hatalmas lapáttenyerébe fogta Clare apró kezét.

– Á! – Clare cseppet sem volt meglepve, hogy lelkesedése a munkával kapcsolatos.

– Igen, nagyon izgalmas – mondta Ludwig, és feltolta az orrán vastag, fekete keretes szemüvegét. A szemüveggel és gondosan elválasztott hajával éppen úgy festett, mint Clark Kent Christopher Reeve előadásában.

– Nagyszerű – mondta Clare, és felsóhajtott, amikor megszólalt Ludwig telefonja. A férfi felvette, és a füléhez emelte. Clare inkább az étlapra összpontosította a figyelmét, miközben azt kívánta, bárcsak Ludwig kitépné a kezéből a lapot, kitárná a karját, és szenvedélyesen magához vonná. Az elmúlt időszakban korántsem szentelt neki annyi figyelmet, mint az átkozott Blackberryjének. Szerencsére ezúttal hamar befejezte.

– Szeretnél itt ebédelni, szerelmem? – kérdezte Ludwig, és letette a telefonját az asztalra, maga elé. Valamikor régen kikapcsolta, eltüntette volna a táskájában.

– Itt tökéletesen megfelel. – Clare túl fáradt volt ahhoz, hogy elinduljon valami másik helyet keresni, ez volt a legkényelmesebb választás, tekintve, hogy Ludwignak két órával később indult a vonata Brüsszelbe. Befektetési bankár volt, zseniális, fiatal üstökös, aki lassacskán elérte a karrierje csúcsát. Folyamatosan üldözték a fejvadászcégek, mindenki meg akarta szerezni. Munkafüggő volt, fél füllel folyton a telefonján lógott, de rendes ember is, és Clare szerette őt. Kedves, vicces, nagylelkű… ám az utóbbi időben Clare azon morfondírozott, vajon Ludwig Wolke-e az egyetlen ilyen férfi. Két hónappal azelőtt elment megnézni az Üvöltő szelekből készült színdarabot, és azóta sikamlós álmok kísértették arról, hogy egy vad férfi magáévá teszi egy mohás tisztáson. Heathcliff alakja felzaklatta, vágyakozni kezdett valami olyasmi után, ami kívül esik a komfortzónáján – és olyasvalaki után, aki a saját kis világa középpontjának tekinti. Jelenlegi párkapcsolatában ugyanis hárman éltek: ő, Lud és a rohadt mobilja.

– Igaz is, vettem neked valamit – jelentette be Ludwig. A háta mögé nyúlt, a kabátja zsebébe. – Hogy legyen társaságod, amíg távol leszek.

Átadta Clare-nek a kis szatyrot. A lány elmosolyodott, és belekukucskált.

– Paul csokis macaronja! – kiáltotta elragadtatottan. Ludwig tudta, hogy ez a kedvence. – Ígérem, hogy nem falom be egyszerre.

Lud elmosolyodott.

– Ha szeretnéd egyszerre megenni, csak rajta!

– De akkor kövér leszek, te pedig elhagysz.

– Soha nem hagylak el – jelentette ki Ludwig, és felemelte az étlapot. – Hacsak te nem akarod. Most pedig lássuk, mit ebédeljünk! Szeretném, ha még desszertre is maradna időnk.

Bájos, kedves Lud – gondolta Clare. Ám ekkor megszólalt a Blackberry, és a lány megint a pálya szélére szorult, miközben párja újra belevetette magát a befektetések izgalmas világába.

3. fejezet

May reszelt egy kis sajtot a bacon tetejére, ami a csirkemellen csordogáló barbecue-szószban hevert. Csirkemell vadász módra – Michael imádta, és May szeretett volna a kedvére tenni, mert jelen pillanatban meglehetősen lehangolt volt.

A receptet a barátnője, Clare küldte el e-mailben. Valahányszor Clare-re gondolt, mosolyognia kellett: céges könyvelő. Remekül értett a számokhoz, de ha ránézett az ember, soha nem gondolta volna, hogy ez a hivatása. Egy földre szállt istennő volt: apró termetű, hatalmas mellekkel, fekete Kleopátra-frizurával és különös árnyalatú szemmel, amely szenvedélyesen felizzott, ha Clare mesélni kezdett a Dyson legújabb háztartási gépéről vagy az új zöldségpárolójáról. Olyan mókás lány volt. May úgy érezte, mintha sokkal régebben ismerné már, pedig csak tizennyolc hónapja voltak barátok. Akárcsak Larával. Mindkettejükkel egy napon ismerkedett meg egy céges konferencián. Larának buja, természetes aranyszőke haja volt, élénkvörös rúzst használt, és sokkal belevalóbb személyiség volt, mint amire százötven centijéből következtetni lehetett. Valójában inkább Larának kellett volna száznyolcvan centire nőnie, és Maynek harminc centivel alacsonyabbra. May utálta, hogy olyan magas és feltűnő. Sokkal jobban érezte volna magát, ha alacsony lehet, és elvegyülhet az emberek között.

Michael már úton volt hozzá a Pines Szeretetotthonból. May alig várta, hogy átkarolhassa, hogy a férfi vállára hajtsa a fejét. Miközben kivette a tepsit a sütőből, és elkezdte kiszedegetni a krumpligerezdeket, elhatározta, hogy este hosszú, olajos masszázzsal kényezteti, kisimítja minden aggodalmát. Ez szintén Michael egyik kedvence volt.

Kitörölt egy könnyet a szeméből, mielőtt végigcsordult volna az arcán. Azt kívánta, bárcsak megbeszélhetné valakivel ezt a helyzetet, mármint Michaelen kívül, természetesen. Bármilyen kedves is volt Lara és Clare, May hat hónapja nem árulta el nekik az igazságot a barátjáról. Igen, tudták, hogy időnként találkozgat egy férfival, de mindig azt mondta nekik, hogy ez csak alkalmi viszony, sosem vallotta be, mit is érez valójában. A barátnői nem tudták, hogy őrülten szerelmes belé, és sokkal gyakrabban találkozik vele, mint mondja. Ahogy azt sem árulta el, hogy nős emberről van szó. Biztosan helytelenítenék. Nem beszéltek sokat vagy mélyen az életükről, de abból a kevésből May megtudta, hogy Lara volt férje a lány háta mögött összeszűrte a levet az első feleségével, Clare húgának első férje pedig lefeküdt minden lánnyal Sheffieldben, kivéve a saját feleségét. May maga sem értett egyet a saját viselkedésével, bár a helyzete korántsem volt a feleség kontra csábító démon tipikus esete.

Michael nagyon hamar megérkezett. Belépett az ajtón, és egyenesen Mayhez sietett, karját ölelésre tárta. May magasabb volt nála, de amikor ölelkeztek, finoman lehajolt, így a férfi szája homlokmagasságba került, és ettől kicsit törékenyebbnek és nőiesebbnek érezte magát. Beszippantotta édes, férfias illatát, érezte a teste melegét, és cseppet sem érdekelte, hogy a kabátjáról csöpög a víz.

– Szia, szerelmem! – vigyorgott a férfi. – Istenem, milyen jó, hogy látlak!

– Egyetértek – mosolygott May.

– Mintha nemcsak három nap, hanem három hét telt volna el, amióta utoljára találkoztunk! – Kézfejével végigsimított May arcának bal oldalán, lágyan követte a heg vonalát, amely az évek során tompa ezüstszínűvé fakult, de May számára még mindig izzott, mély és rikító seb volt, mint huszonkét évvel azelőtt, amikor a szomszéd kutyája a bőrébe vájta a fogát.

– Tudom – mondta May.

Azt kívánta, bárcsak minden áldott este találkozhatnának. Bárcsak egyenesen az ő házába jönne az írószer-kereskedő központból, bárcsak ne kéne kitérőt tennie az otthonba. Ám ezt csak akkor teheti, ha Susan meghal – és erre May gondolni sem akart, bármennyire is szerette volna, ha Michael csakis és kizárólag az övé legyen.

– Hogy van? – érdeklődött May, miközben lesegítette Michael nedves kabátját, és felakasztotta az ajtó melletti radiátorhoz, hogy megszáradjon.

– Ugyanúgy, mindig ugyanúgy – sóhajtotta a férfi. – Nincs egy kis borod, szerelmem?

– Máris hozom. – May a bortartóhoz rohant, kivett egy shirazt, kinyitotta, aztán a szekrényhez sietett, hogy elővegye a poharat. Csak egy pohárral töltött, Michaelnek. Attól tartott, ha iszik valamit, nem tudja tovább türtőztetni magát. Kimerült volt, fizikai és érzelmi értelemben egyaránt. Rendelnie kellett volna valamit ahelyett, hogy munka után belefogott ebbe a főzéses macerába.

– Olyan átkozottul szomorú – jegyezte meg Michael. Miközben nagyot kortyolt a borból, érezte, ahogy a fűszeres aroma simogatja a szájpadlását. – Mintha csak árnyéka lenne a régi önmagának. Susanből nem maradt már semmi. És mégis, fizikailag még mindig bírja. Mintha az elméje halványulásával a teste egyre erősödne. Micsoda kegyetlen irónia!

May átkarolta a férfit, és hirtelen rátört a bűntudat, amiért képes magát sajnálni, miközben Michael annyira megkínlódja, hogy harmincas éveiben járó feleségére lesújtott a demencia. Michael tárcájában volt kettejükről egy fénykép, ami még a házasságuk előtt készült. A férfi haja sűrűbb és hosszabb volt, nem tarkították ősz tincsek. Akkortájt még röviden hordta. Az arca kerekebb és rózsaszínűbb volt, ahogy mosolyogva nézett a lencsébe. Susan szorosan hozzásimult, csinos nő volt, vöröses hajjal, amely kiválóan illett szív alakú arcához és apró, pisze orrához. Azon a képen az egész élet előttük állt még; nyoma sem volt a bekövetkező csapásnak.

– Ülj le! – mondta May, majd elkezdte masszírozni a szerelme vállát. Hallotta, ahogy Michael felsóhajt, és elmosolyodott. Ez az este csak róla fog szólni. May minden tőle telhetőt elkövetett, hogy gondoskodjon róla, hogy a háza egy csöppnyi mennyország lehessen Michael számára a förtelmes pokol után, ahol végig kell néznie, ahogy szerencsétlen felesége napról napra leépül.

4. fejezet

Miközben Gladys Coffey bevezette a társalgóba a karcsú, fekete hajú nőt, nyugodt és barátságos mosolya mit sem árult el a fejében cikázó gondolatokról. Gladysnek ugyan az állt a munkaszerződésében, hogy „házvezetőnő”, ám sokkal több volt ennél: pártfogó, őrző-védő kutya, és ha úgy hozta a sors, kidobóember. Villámgyorsan végigmérte a fekete kosztümöt viselő nőt, a ravaszság és hátsó szándék árulkodó jeleit keresve. Általában százszázalékos pontossággal kiszimatolta a házalókat, ám ez alkalommal radarja rezzenéstelenül pásztázott, és egyszer sem sípolt.

– Kérem, foglaljon helyet, Mrs. Hawk! – mondta Gladys. – Megkínálhatom egy csésze teával?

– Köszönöm, de miattam ne fáradjon. Jó lesz így.

Joan Hawk elmosolyodott, és Gladys megállapította, hogy csodaszép, telt ajka van. Ehhez kedves, sötétbarna szem és éles arccsont párosult, ami annyit jelentett, hogy Mrs. Hawk igazán vonzó nő lehetett volna, ha feltesz egy finom sminket, és kiengedi hosszú haját abból a szoros, visszataszító kontyból. Bár a nevét egy ragadozó madárról kapta, bemutatkozása arra engedett következtetni, hogy személyisége szerencsére a lehető legtávolabb áll névadójától. Unalmas volt, mint egy bézs nyaraló. Egyszerűen tökéletes. Lord Edwin Carlton igen vagyonos, idős úr volt, és napról napra egyre gyengébb. Ráadásul magányos. Gladys pedig nem szerette volna, ha egy csinos kis pofi és némi évődés elcsavarja a fejét.

– Lord Carlton hamarosan megérkezik – mondta Gladys, amikor elhagyta a szobát. Most már megmondhatja az úrnak, hogy nyugodtan bemehet, tekintve hogy Mrs. Hawk sikeresen átjutott az interjúztatás első fordulóján: magán Gladysen.

Amikor az ajtó becsukódott a házvezetőnő mögött, Joan Hawk körülnézett a pazar társalgóban: plüsskanapék sorakoztak, és a hatalmas franciaablakokból csodálatos kilátás nyílt a távolban kéklő tengerre. Csodaszép hely volt; és Mrs. Hawkban jó érzéseket keltett. Neki, szerencsétlen, elszegényedett özvegynek épp ilyenre volt szüksége: elzárt, tágas hely gyönyörű berendezéssel. Végignézte a falakon függő portrékat. A legtöbb rizsporos parókában díszelgő öregembereket ábrázolt, arcukat konzerválta az olajfesték. Ám a központi helyen, a hatalmas kandalló fölött egy elképesztően gyönyörű, kék ruhás nőről készült festményt talált. Hosszú, sötét haja volt, barna szeme és vörös, telt ajka. Formás lába, telt keble és keskeny, törékeny dereka. Olyan nő volt, amilyen Joan is könnyedén lehetett volna egy kis púder, szemfesték és megfelelő ruházat segítségével.

Joan a The Countessben látta meg a hirdetést, amelyben asszisztens keresnek, és kezét-lábát törve rohant az internethez, hogy megtudja a részleteket. Alig hitt a szerencséjének: Carlton Hall hatalmas uradalom volt, és mindössze egyetlen ember lakta, egy magányos, idős úr, akinek nem voltak örökösei. Joan kilométerekről megérezte a pénz szagát. Nemcsak a ház körül találhat kincsekre, de előtte állt a lehetőség, hogy Mrs. Carlton lehet, ha megfelelően forgatja a kártyákat – és efelől nem volt semmi kétsége, mert a magányos, gazdag és idősödő férfiak a szakterületének számítottak.

Joan gondosan elvégezte a házi feladatát. A birtokról szinte alig talált információt, de a legközelebbi városkákról, Wellemről és Whitbyről annál inkább. Joan úgy döntött, azt hazudja, hogy Wellemből érkezett, feltételezve – nem alaptalanul –, hogy talán előnyt jelenthet, ha azt mondja, tüneményes, helybéli kislány. Ez az öreg, vidéki típus könnyebben megbízik a helyiekben.

Töprengését félbeszakította az ajtó, amely kinyílott, és egy töpörödött, szikár férfi sétált be rajta. Joan pontosan tudta, hogy hetvenéves, de sokkal többnek látszott. Háta meghajlott a kortól, hófehér haja oldalt ritkás volt, akár a vatta, felül viszont sűrűbb, hála a félreismerhetetlen parókának. Makulátlanul festett barna öltönyében, melynek felső zsebében összehajtogatott kék zsebkendő díszelgett, nyakában hozzá illő, kék selyemkendő. Lord Edwin Carlton teljes valójában.

– Jó reggelt, jó reggelt! – köszöntötte a nőt, hangja meglepően erősen zengett olyasvalaki torkából, aki úgy festett, mintha egy kósza szellő is könnyedén elsodorná. – Örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Hawk. – Előrenyújtotta apró, puha kezét.

– Joan, ha kérhetem – felelte a nő, és felállt, hogy megrázhassa. Határozott kézfogása hasonló fogadtatásra talált.

– Örülök, hogy megismerhetem, Joan! – mondta Lord Carlton, és amikor leült, finoman felnevetett, amiből Joan Hawk nyomban levonta a következtetést, miszerint az öregúr máris kellemesen érzi magát a társaságában. – Foglaljon helyet! Kér egy teát vagy kávét?

Joan észrevette, hogy a lord pupillája enyhén kitágul, amikor a tekintete megállapodik rajta. Az ilyesmi soha nem kerülte el a figyelmét.

– A házvezetőnője már nagyon kedvesen megkínált, de nem akartam gondot okozni. – Finoman, szégyenlősen megvonta a vállát, amivel azt a nyilvánvaló üzenetet kívánta közvetíteni, hogy valójában nagyon is szeretne valamiféle frissítőt.

Edwin engedelmesen feltápászkodott a díszes, francia kanapéról, és szinte ruganyos léptekkel átszelte a szobát, eltűnt az ajtó mögött, majd néhány perc elteltével visszatért.

– Gladys már kézbe is vette a dolgot. Teát kapunk – jelentette be. – Hol is tartottunk?

Joan észrevette, hogy a lord kurtán a kandalló fölötti festményre pillant. Tudta, hogy arra gondol, többről van szó, mint egyszerű hasonlóságról.

– A legutóbbi titkárnőm meglehetősen nagy rendetlenséget hagyott maga után – mondta Edwin, majd visszaült a kanapéra. Gondterhelten felsóhajtott. – Hetvenkilenc éves volt, és nagyon feledékeny.

Joan megértően bólintott, és remélte, hogy sikerül úrrá lennie a villámgyors győzelem diadalittas mosolyán, amely azzal fenyegetett, hogy meggátolhatatlanul kiül az arcára. Használja még valaki azt a szót, hogy „titkárnő”? Máris megbocsátott magának, amiért arra gondolt, hogy éppen most csöppent vissza az ötvenes évekbe.

– A rendszerezés nagy erősségem – jelentette be Joan, hangjába igyekezett a lágyság és a magabiztosság ellenállhatatlan elegyét csempészni. – Mint nyilván értesült már az önéletrajzomból, kiváló ajánlásokkal érkeztem.

– Így van, így van – bólogatott Edwin. – Ez az első alkalom, hogy hirdetést adtam fel. Mindig helybéli hölgyeket alkalmaztam titkárnőként, de…

Kinyílott az ajtó, és megjelent Gladys termetes alakja: egy szervizkocsit tolt, igen patinás, finom kínai porcelán teáskészlet sorakozott rajta. Joan arra gondolt, az asszony nyilván előre elkészítette, vagy fel-alá ugrált a konyhában, mint egy tasmán ördög, hogy összegyűjthessen minden darabot. Felfigyelt rá, hogy Edwin arca örömittasan felragyog, amikor megpillantja a többszintes süteményestálon fekvő tortaszeleteket. Ez az ember édesszájú, vonta le nyomban a következtetést. Kis híján tapsikolni kezdett, amikor meglátta a piskótatortát. Soha jobbat egy szívrohamhoz.

Joan fogadni mert volna, hogy miközben Gladys a teát töltötte, fél füllel a beszélgetésüket hallgatta.

– Azt mondta, ezelőtt mindig helybélieket alkalmazott – mondta Joan.

Edwin szólásra nyitotta a száját, de Gladys közbevágott:

– A faluban nincs senki, aki alkalmas lenne a feladatra – jegyezte meg.

– Legalábbis hetven év alatti – tette hozzá Edwin.

– Én is erről a környékről származom – mondta Joan. – Wellem túlsó feléről.

Edwin melegen elmosolyodott.

– Valóban? – kérdezte olyan boldogan, mintha Joan arról tájékoztatta volna, hogy igazából Camelotból érkezett, és hozott neki egy nyertes lottószelvényt. Gladyshez fordult megerősítésért. – Ez azért jó jel. Nem igaz, Gladys? Egy helybéli lány.

Joan látta, ahogy Gladys szemöldöke felugrik. Csak hümmögött, de Joan tudta, hogy meghatódott. Ezt a vén szatyrot nem volt nehéz megpuhítani. Újabb derűs előjel; jobban szeretik, ha helybéliek dolgoznak nekik. Igaza volt. Lehet, hogy Gladys mesteri emberismerő, de Joan valóságos nagymester.

– Tejet, cukrot? – kérdezte Gladys.

– Tejet és egy cukrot kérnék – felelte Joan. Az olyan nők, mint Gladys, megbíztak azokban a nőkben, akik cukorral isszák a teát. Ezek szerint nem olyan önzők, hogy csak a súlyukkal foglalkoznak. Ugyanezen célból Joan előrehajolt, és vett egy szelet tortát. A nők ugyanis megbíznak azokban a nőkben, akik süteményt esznek. És főként azokban a nőkben, akik meg is dicsérik azt a nőt, aki a süteményt készítette.

– Ó, ez a piskóta milyen könnyű! – trillázta Joan. – Valami helybéli cukrászdában készült?

– Igazság szerint magam készítettem – jegyezte meg Gladys.

Joan látta az igyekezetet, amivel az idős hölgy megpróbál nem elalélni.

– Ó! – Joan épp a megfelelő mértékű meglepetést mutatta. Azt a fajta örömteli megdöbbenést, amely csodálattal fűszerezett, ám nem csúszik át hízelgésbe. – Igazán finom. – És ezt nem is lehetett volna kifejezőbben alátámasztani, mint hogy befalja, és vesz magának egy újabb szeletet. – Imádom a házi készítésű süteményeket. Sajnos a csípőmön meglátszik, de nem tudok ellenállni.

Joan látta, ahogy Gladys mosolya a szeméig terül, és teljesen elárasztja. Ez a nő el van olvadva, és ennek mindössze két szelet piskóta és egy kockacukor volt az ára. Most már nem kell többet ennie. Joan gyűlölt mindent, ami eltorzíthatta tökéletes alakját.

– Nos – szólalt meg Edwin, és ez azt jelentette, hogy az interjú folytatódik, és Mrs. Coffey elmehet. Edwin megvárta, amíg a házvezetőnő távozik. – A birtokon van egy ház, amely az álláshoz jár. Gladys kitakaríttatta és kifestette. Kicsi, de kényelmes.

Megszereztem a munkát, állapította meg magában Joan, de kordában tartotta az örömét, és csak bólogatott, mintha lelkesen itta volna a lord minden szavát.

– Akkor foglaljuk össze! – folytatta Edwin. – Ön helybéli lány, kiváló rendszerezési képességekkel. És a házvezetőnőm is kedveli.

– Én… – szólalt meg Joan, miközben egy feltűnően kislányos gesztussal, ujjbegyének finom mozdulataival lesöpörte az arcáról a morzsákat. – Szeretem azt hinni, hogy a lehető legalaposabban dolgozom, és remek hír, ha a házvezetőnője valóban megkedvelt, mert szeretek jóban lenni azokkal, akikkel együtt dolgozom.

Lord Edwin Carlton kezet nyújtott.

– Nekem ennyi éppen elég. Isten hozta Carlton Hallban, Mrs. Hawk! Megkapta az állást.

Mindenki boldog akar lenni,
senkinek se jó, ha fáj.
De nem létezik szivárvány,
csakis eső után.
ISMERETLEN SZERZŐ

Augusztus

5. fejezet

Lara megpróbálta úgy aprítani a hosszú, piros paprikát, ahogy a tévében látta – a kés hegyét nem szabad elemelni a deszkától, csak az él végzi a vágást, olyan mozdulatokkal, melyek megkérdőjelezhetetlenül hasonlítanak az evezéshez –, ám Keely lézerpillantása kizökkentette a ritmusból, és a kés bejárta az egész asztalt.

Igazából nem is tudta, miért bajlódik azzal, hogy elkészítse a specialitásának számító tésztát. Keely és Garth az asztalnál ültek, és csak turkálták az ételt, mintha valami döglött állat lett volna, és amikor végleg kihűlt, eltolták a tányért, és kijelentették, hogy nem ízlett nekik, majd elindultak, hogy keressenek valami harapnivalót.

Lara büszke volt rá, hogy egész jól tud főzni – na, nem olyan konyhai istennő, mint a barátnője, Clare, ő egész nyugodtan kihívhatta volna Nigellát egy életre-halálra szóló főzőversenyre. Folyamatosan küldözgette Larának a recepteket e-mailen, ő pedig kipróbálta és letesztelte őket. Ám a három hónap alatt, amióta együtt élt Jamesszel és a gyerekeivel, nem tudott olyan ételt tenni a barátja Garth névre hallgató tizenegy éves fia – aki mellesleg az orrtúrás olimpiai bajnoka – és a „tizennégy, de úgy viselkedik, mint egy negyvenöt” éves lánya, Keely elé, ami megfelelt volna az ízlésüknek. Házi készítésű halrudacska és sült krumpli, tészta, rizs, csirke, steak, bárány, fajitas – mindent kipróbált. Ám válaszul nem kapott egyebet, mint egy pár lebiggyedő szájat.

– Mégis mi akar ez lenni? – kérdezte legutóbb Keely, aki ezzel felhagyott kedvenc „némán bámulok magam elé” elfoglaltságával, és valami aktívabb tevékenységbe fogott. Karba tett kézzel ácsorgott a konyhapultnak dőlve, egész testéből áradt a tinédzserség.

– Marhahúsos tészta – felelte Lara, és vidám Doris Day-mosolyt erőltetett az arcára.

– Milyen tészta?

– Cavatappi. Az a csavaros fajta.

– Vagyis bolognai spagetti, csak nem hosszú, vékony, hanem csavaros tészta van benne?

Lara hangosan kifújta a levegőt.

– Is, is. Ebben több hozzávaló van, mint a bolognai spagettiben – magyarázta Lara, érezte, ahogy az arca forrósodni kezd, és rimánkodott, hogy ne így legyen. Ezzel csak megadná Keelynek az elégtételt, hogy ismét sikerült „felhúznia”.

– Mint például?

– Cukkini.

– Utálom a cukkinit.

– És gomba.

– Utálom a gombát.

Lara pontosan tudta, hogy nem az étellel, hanem vele van a probléma. És nemcsak azért, mert ő Lara, Keely apjának beköltözött szeretője, hanem mert Lara nem ő: az illető, akinek a neve folyamatosan kísértette. Akinek a neve folyamatosan ott egyensúlyozott Keely nyelve hegyén, csak arra várva, hogy az első adandó alkalommal kiugorhasson a levegőre. És arra bizton lehetett is számítani, hogy valahányszor Keely kinyitja a száját, az a név elszántan beleveti magát a semmibe, akár egy vakmerő toronyugró.

– Amikor Tianne nálunk volt, ő csinálta a legjobb bolognai spagettit a világon.

– Valóban? – Lara igyekezett higgadtnak látszani és hangozni, de nem sikerült maradéktalanul. Az az átkozott név. Tianne (a Tina-Anne összevonásából) Lee. Tianne úgy megnevettetett bennünket, hogy a hasunkat fogtuk. Tianne-nel lehetett hancúrozni. Tianne Chanel parfüm illatút szellentett. Az átkozott Tianne. Lara kezdte magát úgy érezni, mint a Manderley-ház asszonyának névtelen hősnője, csak az ő esetében nem James volt felesége, Miriam kuszálta össze a szálakat, hanem a volt barátnője, Tianne Lee: az első számú Mrs. de Winter tökéletes megtestesítője. Eltekintve attól, hogy ő még nem halt meg. Nagyon is élt, és egy trendi lakásban lakott Notting Hillben, suhogó, sötétbarna hajával, szoláriumbarna bőrével és összezárhatatlan lábaival.

Lara felpillantott az órára, és megállapította, hogy tíz perccel múlt nyolc óra. Idegesen kevergetni kezdte a szószt. Miért van az, hogy James mindig egyre később ér haza a munkából? Főként aznap, amikor Lara mondta neki, hogy korán eljön az irodából, mert családi vacsorát szeretne készíteni. Ráadásul péntek este volt, és ki ne akart volna hazasietni a hétvége előtt? Lara soha nem gondolta volna, hogy a gyerekek ennyi idegeskedéssel járnak – főként azok a gyerekek, akik egészen nyilvánvalóan neheztelnek rá. Égető szüksége volt Jamesre, hogy lenyugtassa a kedélyeket, és mellé álljon, mert a helyzet minden reménye ellenére cseppet sem javult. James volt a híd közöttük, és amikor távol volt, a két tábor soha nem egyesült a béke boltívében.

Mielőtt odaköltözött volna, szánt egy kis időt arra, hogy megismerje Keelyt és Garth-t, és bár mindig nagyon csöndesek voltak, amikor látogatóba ment, Lara azt feltételezte, hogy majd megkedvelik, mert annyira igyekezett megszeretni őket. Larának boldog gyermekkora volt, annak ellenére, hogy szegény családban nőtt fel. Bizonyára nem kaphatott meg mindent, mint James gyerekei, de szerették, mindig tele volt a hasa, és biztonságban érezte magát. A legkevésbé sem akarta, hogy a gyerekek féljenek tőle, ezért megtett minden tőle telhetőt, hogy jól kijöjjenek egymással. Mindent megpróbált, még az interneten is utánanézett, hogy kell elnyerni a társunk gyerekeinek kegyét. Egyik módszer sem vált be. Mintha pontosan tudták volna, hogy mindent elkövet, és szánt szándékkal megpróbáltak volna keresztbe tenni. Lara időnként magányosan sírdogált a fürdőkádban, de James csak annyit mondott: „A végén úgyis beadják a derekukat.” Lara viszont úgy gondolta, az a „végén” leginkább sohanapján lesz.

Olyan izgatott volt, amikor elhozta a holmiját James csodaszép, hatalmas házába, és családtaggá válhatott, ám a bájos dorkingi Manor Gardensről hamarosan kiderült, hogy sok mindennek nevezhető, csak meleg családi fészeknek nem. James csak legyintett rá, hogy a gyerekei nem képesek megszeretni az új barátnőjét, úgy kezelte, mint valami fogzási nehézséget. És bár tudta, hogy Lara kényelmetlenül érzi magát a házban, ha ő nincs otthon, úgy tűnt, hazatérésének időpontja hétről hétre húsz perccel későbbre tolódik. És ha ez így megy tovább, lassan nem sokkal azelőtt fog megérkezni, hogy el kell indulnia dolgozni.

– Az isten szerelmére, hol vagy már, James? – suttogta. – Segítség!

– Apa késik, nem igaz? – Keely visszatért tökélyre fejlesztett bámulásához, amelyet ezúttal idegesítő, gúnyos vigyorral fűszerezett. – Már megint.

– Igen, így van.

– Amikor Tianne-nel járt, soha nem késett. Mindig rohant, hogy minél korábban elhozhassa a munkából.

Az a francos név. Olyan volt, mint egy aprócska kavics, amit beleejtenek a tóba, és kilométereken át terjedő hullámzást okoz.

Lara nem szólt vissza, bármennyire is szerette volna kiüvölteni magából, hogy a legkevésbé sem érdekli Tianne – még ha ez nem is volt így. Ismét emlékeztette magát, hogy ő az első nő, akivel James együtt él, amióta elvált Miriamtől. Egyedül ő részesülhetett ebben a kiváltságban, bár tekintve, hogy Keely tekintete lyukakat égetett belé, ez talán nem is volt akkora kiváltság.

Mintha Keely olvasott volna a gondolataiban, kinyitotta a száját, finoman felsóhajtott, és közölte:

– Milyen vicces, hogy azonnal ideköltöztél, miután Kristina bejelentette, hogy túl sokat kell dolgoznia, és megfenyegette apát, hogy elmegy.

Lara nem akarta megadni azt az örömet, hogy kommentálja a kislány megjegyzését. Ne szólj semmit – mondogatta magának, és megpróbált ellenállni a késztetésnek, hogy felvágja az ereit, miközben a kést mosogatta.

– Igen. Hallottam, amikor azt mondta apának, itt hagyja, ha heti két napnál többet kell jönnie. Ez pedig nyilván annyit jelent, hogy nem lenne, aki enni adjon Garth-nak és nekem, ha nem szerez be egy másik bejárónőt.

Ne szólj vissza! Pontosan tudja, mivel lehet kihozni a sodrodból, Lara!

De mi van, ha ez az igazság? Mi van, ha a bébiszitter tényleg a sarkára állt, James pedig megragadta a lehetőséget, hogy a szeretőjét befogja egy kis gyermekmegőrzésre?

Az első hangot egy másik, kételkedő szólam követte: Lara, nem minden férfi akarja kihasználni a nőket. Nincs értelme Jamesszel járnod, ha nem bízol meg benne. Szóval megbízol benne vagy nem?

Megbízott. És James egyébként is túl sokat dolgozott ahhoz, hogy más nők után járjon. A tanácsadói csoport vezetője volt a Harrison IT-nél, közismert nevén HIT-nél, és eltökélt szándéka volt a lehető legmagasabbra jutni a ranglétrán. Plusz szerette Larát. Legalábbis ezt állította, úgyhogy így kellett lennie.

Lara a Ritzben találkozott Jamesszel, egy igen előkelő ünnepi ebéden, melyet a HIT alapítója, Harrison Harris, a saját erejéből milliomossá lett üzletember könyvének megjelenése alkalmából rendeztek. Lara közvetlen főnöke Harrison Harris személyes jó barátja volt, de sajnos nem tudott elmenni, így megkérte Larát, hogy képviselje az eseményen. James Galsworthy volt az első ember, akit megpillantott, amikor besétált a hallba, és azonnal ellenállhatatlan vonzalmat érzett magabiztos kiállása és csodálatosan szabott Savile Row öltönye iránt. Mindenki körülötte tolongott, többen szerettek volna beszédbe elegyedni vele, mint a szerzővel. Larának meg sem fordult a fejében, hogy akár egy hangyányi esélye is lenne, hogy a fickó egyáltalán vessen rá egy pillantást, de valaki meglökte, így a szemüvege lecsúszott az orráról, James pedig rátaposott, amikor igyekezett utolérni az egyik kollégáját. Lehajolt, hogy felvegye, bocsánatot kért, és egy ügyesen megtervezett névjegykártya kíséretében Lara kezébe nyomta, majd ígéretet tett, hogy vesz neki egy másikat. Másnap este elvitte vacsorázni, és reggel már Lara sütötte neki a bacont islingtoni lakásában. Larával ekkor történt meg először, hogy az első randin lefeküdt valakivel, de valamiért így érezte helyesnek. Ráadásul segített kitörölni az emlékezetéből a patkány exbarátja emlékét, aki az előző hónapban ejtette egy szőke cicababa miatt, akinek akkora műdudái voltak, mint két hőlégballon. És a volt férjét, aki viszonyt kezdett a volt feleségével az esküvőjük után egy hónappal. Ó, Larának igazán jó orra volt a hűséges férfiak kiszimatolásához!

Keely mogorván felhorkant, aztán bevetette legerősebb fegyverét.

– Ugye tudod – kezdte kínzóan csöndesen –, hogy apa Rachel és Chloe háta mögött is találkozgatott Tianne-nel? Most is találkozik vele. Olyan neki, mint valami drog.

Telitalálat.

Lara abbahagyta a kevergetést, és meglátta Keely arcán a hétmérföldes, diadalittas vigyort, amely annak szólt, hogy sikerült megsértenie Larát. Ám mielőtt Lara bármit is mondhatott vagy tehetett volna, kinyílt a hátsó ajtó, és beviharzott James, süvítő, csípős levegőt hozva magával.

– Helló, hercegnőim! – köszöntötte őket széles mosollyal. – Te jó ég! Mégis hova lett a nyár? Azt hittem, augusztus van.

Larának mázsás súlyok gördültek le a válláról, amikor megpillantotta Jamest. Keely az apja jelenlétében általában tartózkodott a fintorgástól és grimaszolástól. Azonnal eltűnt a szobájában, hogy a barátaival Skype-oljon, zenét hallgasson, vagy egy pentagram közepén ücsörögjön.

– Isteni illat van. Mi lesz a vacsora? Éhen halok.

– Tészta – közölte Lara. – És egy tonnányi van belőle.

– Remek. Ebben a házban mindenki imádja a tésztát. Csak felszaladok, hogy levessem ezeket a göncöket, de gyors leszek, mint a villám. – Letette a táskáját, és kibújt hatalmas szövetkabátjából. Rövid, őszes haja csillogott az esőcseppektől. – Egek! Szükségem van egy forró zuhanyra.

Azzal elment, és magával vitte a melegséget is, amit a jelenléte teremtett. Keely elvett a konyhapultról egy csomag rágógumit, és hanyagul bekapott egy szemet.

– Hol is tartottunk? – kérdezte olyan ártatlanul, mint egy rajtakapott sorozatgyilkos, aki véres kést tartogat a kezében.

– Most már tényleg Mrs. de Winter vagyok – motyogta Lara, de így is túl hangosra sikerült.

– Tessék? – kérdezte Keely.

– Ööö… Semmi – mondta Lara, és betette a sütőbe az istenien illatozó tésztát. De már egyáltalán nem volt rá büszke. Elment az étvágya. James úgyis csak befalja, észre sem veszi, milyen az íze, Keely és Garth pedig úgy néz majd rá, mintha egy kóbor kutya felmászott volna az asztalra, és az alfeléből húzta volna elő.

Lara elővett a hűtőből egy palack fehérbort, és lecsavarta a tetejét. Kitöltött két nagy pohárral, és belekortyolt az egyikbe. Igyekezett ellenállni a késztetésnek, hogy felhajtsa az egészet egy húzásra.

– Tianne soha nem inna bort csavaros üvegből. Azt mondta, az közönséges – jegyezte meg Keely, és hátradobta hosszú, barna és karamell színű póthaját. – Csak mondom.

Lara úgy döntött, iszik még egy kortyot, de túl magasra emelte a poharat, és a bor végigfolyt az arcán. Keely erőltetett hahotázásban tört ki. Aztán – szerencsére – végre kivonult a konyhából. A porig alázott Lara ott maradt, szánalmasan törölgette az arcát egy szalvétával, és igyekezett úrrá lenni a megalázottságán. Keely aznap túl sokáig kínozta a legújabb házi kedvencet.

6. fejezet

Clare ránézett Ludwigra a vacsoraasztal fölött, és – ismét – megállapította, milyen jóképű gyertyafényben. Bár erről Ludwigot nem sikerült meggyőznie, mert ő a lelke mélyén még mindig esetlen, pápaszemes kisfiú volt, akinek vicces német neve van, viszont semmi önbizalma. Clare pontosan tudta, milyen ez, mert a lelke mélyén még mindig egy stréber kis csodabogár volt, akinek egyik szeme égszínkéken, másik pedig élénkzölden ragyogott. Nem csoda, hogy vonzódtak egymáshoz attól a pillanattól fogva, amikor Ludwigot, mint új fiút, tízéves korában bemutatták az általános iskola elképedt osztályának. A szülei a Fekete-erdőből költöztek Yorkba a munkájuk miatt, és Clare-rel a találkozásuk első percében megkedvelték egymást. Éveken át jó barátok voltak, annak ellenére, hogy tizenegy éves koruktól Ludwig a helyi fiú-, Clare pedig a helyi lányiskolába járt. Miután Ludwig megszerezte a diplomáját Cambridge-ben, Londonba költözött, hogy elfogadja azt a csodálatos állást a Threadneedle Streeten, így csak havonta egyszer találkozhattak. Kapcsolatuk ezen a meghitt, de plátói szinten maradt egészen a harmincadik születésnapi buliig, amikor Ludwig kissé becsiccsentett, és megcsókolta Clare-t. A lány legnagyobb meglepetésére visszacsókolta, és nagyon is élvezte.

Alig várta, hogy elmesélhesse az izgalmas híreket. A partnerviszonyok a cégnél olyan lassan mozogtak, ahogy isten malmai őrölnek, de végül sikerült bekerülnie. Tudta, hogy Ludwig örül majd a sikerének, csaknem úgy, ahogy a szülei örülnének. Nyilvánvaló volt, hogy ő maga is tartogat valami újságot, mert aznap este különösen mosolygós volt, mintha megpróbálna visszafojtani egy vigyort, amely túl nagy lenne a szájához. Az étlapot nézegette, és csodálatos kék szeme csillogott a fényben.

Miután a pincér felvette a rendelésüket, egyszerre vágtak bele. Ludwig, ahogy született úriemberhez illik, intett, hogy Clare beszéljen elsőnek.

– Találd ki, mi történt velem ma, végre – közölte ragyogva Clare.

– Nem tudom. Rájöttél az örök élet titkára? Megnézted a lottószelvényedet, és kiderült, hogy nyertél?

Ó, még ennél is sokkal jobb.

– Behívtak a tanácsterembe…

– És? – Ludwig előrehajolt, és megfogta a barátnője kezét.

– És felajánlották, hogy társ lehetek. Az első nő a társaság történetében! Én! – Clare felsikkantott, Ludwig pedig felpattant, és átlépett az asztal túloldalához, hogy megölelhesse, és gratulálhasson.

– Drágám, ez csodálatos! – mondta, de Clare észrevett valamit a hangjában. Valamilyen oknál fogva Ludwig számára ez mégsem volt olyan csodálatos hír, mint Clare várta.

– Olyan izgatott vagyok. Mindig erről álmodtam. Évek óta csak erre vágytam, de nem hittem volna, hogy felajánlják.

– Csak erre vágytál? – kérdezte Ludwig.

– Igen, persze – felelte Clare, ám ezúttal kissé zavartan felvonta a szemöldökét. Ezt meg miért kérdezi?

– Akkor jó – mondta Ludwig. – Nagyon büszke vagyok rád. Megérdemled, Clare. Egész életedben keményen dolgoztál ezért a pillanatért. – Elhallgatott. – Nekem is vannak híreim.

– Akkor, rajta! Tartsunk hírnapot! Mit akarsz elmondani?

– Előléptettek.

Ez nem volt éppen nagy meglepetés. Clare elmosolyodott.

– Nahát, nahát, okostojás!

– Dubajban kell dolgoznom – tette hozzá csöndesen Ludwig.

– Dubajban? – kérdezett vissza Clare. Ez viszont meglepetés volt. – Miért Dubajban?

– Ez egy új pozíció.

Ludwig nem mondta, hogy visszautasította az előléptetést.

– És elfogadtad? – Clare finoman megszédült, mintha az összes vér kifutott volna a fejéből.

– Még nem.

A még nem annyit jelent, hogy igen, vagy nem?

– Dubajban fogsz élni? – Clare szája engedelmesen formálta a szavakat, de az agya nem volt hajlandó felfogni a tényeket. Lud nem fogadott volna el egy állást Dubajban azelőtt, hogy megbeszélte volna vele. Legalábbis az ő régi, kedves Ludja biztosan nem. Az a Lud, akit még nem az okostelefonja irányított. – Mikor… Mikor… – Úgy érezte, mintha a szája elveszítette volna minden erejét, és nem tudna tovább engedelmeskedni.

– Hétfőn. Hétfőn indulok.

– Hétfőn? – Clare úgy hangzott, mint egy elmeháborodott visszhang.

– Hétfőn elrepülök Dubajba, hogy találkozhassak néhány emberrel, és eldönthessem, el akarom-e fogadni az állást, de sürgősen szükségük van valakire, és rám gondoltak, hülye lennék, ha visszautasítanám. Ha igent mondok, néhány hétig még húzzák-halasztják a dolgokat, aztán életbe lép a kétéves munkaszerződésem.

– Nem tudom elhinni, hogy egész eddig egy szót sem szóltál az egészről. – Clare az ajkába harapott, hogy megregulázza a szemébe toluló sértett könnyeket.

– Nem akartam szólni, amíg nem tudok semmi biztosat. Most azonban felkértek, és itt ülök, hogy mindent megbeszéljünk, de hirtelen minden nagyon felgyorsult. – Ludwig köhintett egyet. – Clare! Abban reménykedtem, hogy velem jössz.

Jaj, nem, nem! Ez nem történhet meg – gondolta Clare. Biztosan létezik valahol az időzítés istensége, aki komolyan begurulhatott a világra, és most kegyetlen bosszút áll. Ha Clare-nek fel kellett volna sorolnia, hol élne legszívesebben, Dubaj a világ összes létező országa közül az első háromban szerepelt volna. A végtelen, homokos tengerpartok, a csodálatos tenger, a nap, a vásárlások. Elképzelte, ahogy a meleg vízben búvárkodik, amely ugyanolyan kék, mint Ludwig szeme.

Ludwig megszorította a kezét, és az álmodozás buborékja kipukkadt.

– Semmi gond, tudom, hogy a partnerség mennyit jelent neked. Nem tudom elhinni, hogy mindketten ilyen jó hírekkel érkeztünk, mégis… – Clare pontosan tudta, mit jelent ez a „mégis”: a jó hír korántsem olyan jó hír, ha az ember hátralép, és megnézi a teljes képet.

Clare nyelt egy nagyot, és megpróbálta elhessegetni az összes képet arról, hogy Luddal Dubajba megy.

A borpincér odalépett az asztalukhoz egy behűtött pezsgővel.

– Utólagos engedelmeddel rendeltem egy pezsgőt, amikor lefoglaltam az asztalt – mondta Lud. – Hogy ünnepeljünk. – Elengedte Clare kezét, és a lány úgy érezte, mintha a bőre abban a pillanatban jéghidegre fagyna.

A pincér kihúzta a dugót, és teletöltötte a két hosszú poharat. Ekkor megszólalt Lud telefonja, és ő azonnal felvette.

Ha ez egyszer nem veszi fel, talán minden másként alakul, de így, ebben a bensőséges pillanatban, amikor éppen arra kéri, hogy Clare adjon fel mindent, amiért annyit dolgozott, és tartson vele több ezer kilométerre, a világ másik végére, még így is fontosabb volt az a valaki a vonal túlsó végén. Ennek a gesztusnak hatalmas jelentősége volt.

A vacsora alatt Dubajról és a partnerségről beszélgettek. Csodálatosan hangzott a kékség és gazdagság földjén felajánlott állás, bár Lud azt mondta, nem akarja siettetni Clare döntését. Ám a lány tudta, bármennyire is szeretné, ha elmehetne vele, amikor elérkezik a válaszadás ideje, nemet mond. És csakis azért, mert Lud felvette azt a telefont, amikor megérkezett a pezsgő.

7. fejezet

Lara James mellkasára hajtotta a fejét, és hallgatta a szívverését, amely még mindig hevesen dobogott a szex után. James azt szerette, ha Lara van fölül, amit a lány utált, mert nem szerette, ha az egész teste látszik. James imádta nézni, ahogy Lara tekintélyes méretű keble fel és alá ugrál. Ám Lara azon aggódott, hogy bizonyára a hasa is ugyanígy ugrál, James hasához verődik, és csattogó hangokat ad, ami Jamest – a vágyteljes kábulatban – látszólag cseppet sem zavarta. Aznap este túl fáradt volt a hosszas előjátékhoz: csak annyi ereje maradt, hogy Lara kedvéért kicsikarjon magából egy erekciót, végignézte a lány döcögős mutatványát, aztán elment, és azt suttogta, milyen jólesett neki. Lara azonban örült, hogy végre lemászhat, és James mellé kuporodhat. James átkarolta, és olyan elégedetten feküdt az orgazmus utáni ragyogásban, hogy bárki azt hihette volna, befalt egy hatalmas adag rádiumot, és most halványzöld aura lengi körül.

Lara tisztában volt vele, hogy ezúttal tényleg erőt kellett vennie magán, mert lelki szemei előtt újra és újra megjelent a kép, ahogy James és Tianne az ágyban hancúroznak. Vajon olyan jó volt vele a szex, hogy James tényleg nem tudott nélküle meglenni? Lehet, hogy az a nő valamiféle szirén, aki magához csalogatja a férfiakat, aztán összezúzza a szikláin?

Lara cseppet sem örült, amikor rádöbbent, hogy féltékeny Tianne és James múltjára. Főként amikor megállapította, hogy a szex is sokkal gépiesebb lett, amióta beköltözött a házba. Gyűlölte bevallani, hogy nagyon gyorsan unalmas, középkorú házasszexbe torkollhat, ha elhanyagolják a dolgot. Kezdetben, még az islingtoni lakásban, szeretkezéseik mindkettejük számára nagyobb kielégüléssel jártak. Amikor beköltözött a férfi hatalmas, pazarul berendezett hálószobájába, és ezzel élettársak lettek, Lara abban reménykedett, hogy a szexuális repertoárjuk szélesedni fog, ám éppen az ellenkezője történt. Igen, mindketten sokat dolgoztak, ezért fáradtak voltak, de a lány továbbra is kész volt szívvel-lélekkel belevetni magát a szexbe. Nem emlékezett rá, hogy a férfinak sikerült volna a csúcsra juttatnia, mióta beköltözött, és arra gondolt, akármilyen huncut lány is Tianne, ennek nyilván ő sem örült volna. Tianne, Tianne, Tianne – minden út az átkozott Tianne-hez vezetett. Larának tudnia kellett, hogy igazat mondott-e Keely. A nyúl ott lapult a bokorban. Óvatosan nekilátott, hogy kiugrassa onnan.

– Jó volt? Ez a kedvenc pózod, ugye? – kérdezte, miközben a férfi mellkasán meredező ősz szőrszálakat cirógatta.

– Ó, igen – lihegte James. – És te olyan jól csinálod!

– És… És minden volt barátnőd megtette ezt neked?

– Ööö… – James elgondolkodott. – Igen, egyszer-egyszer. Volt, aki jobban élvezte, mint mások.

– Például ki?

– Miért kérdezed?

– Csak érdekel – felelte Lara, nem hagyta abba a simogatást, és igyekezett könnyednek hangozni.

– Ha annyira tudni akarod, Rachel nem szerette, azt mondta, ilyenkor kövérnek érzi magát. Chloe szerette, de neki remek teste volt.

Túl sok infó – gondolta Lara. Felül lenni nem okoz semmi problémát, ha az embernek nincs remegő hája, nem csoda, hogy az igen csinos Chloe olyan pimaszul magabiztos volt, amikor simán lekaphatta a melltartóját és az igen aprócska bugyiját, hogy modellt álljon katalógusokhoz.

– Nem mintha neked nem lenne bájos az alakod – tette hozzá gyorsan James. – Chloe az én ízlésemnek tulajdonképpen egy kicsit túl sovány is volt. És nem szeretem a műmelleket. Ráadásul ő volt a legunalmasabb nőszemély, akivel életemben találkoztam. Akkora agya volt, mint egy tápanyaghiányos babszem.

Ez némiképp felvidította Larát. Bár nem volt teljesen elégedett azzal, hogy alakját a „bájos” jelzővel illették.

– És mi a helyzet Tianne-nel? – faggatta tovább a barátját. A név olyan volt, mintha keserű cukorkát szopogatna, ezért kis híján úgy köpte ki a száján.

– Nos, ő… ő szerette. És mint már mondtam, köztünk a szex mindig meg volt valamivel fűszerezve.

Fűszerezve? Ez meg mit jelent? Az a hárpia erős paprikával dörzsölte be James farkát? Vagy a végső pillanatban a fenekébe dugott egy chilit? Lara érezte, ahogy a zöld szemű szörny éledezni kezd a gyomrában, amikor hirtelen megjelent előtte a kép, ahogy a hosszú, lobogó hajú Tianne buján tekereg Jamesen, miközben mindketten gyönyörteljes extázisban sikoltoznak. Nagyot nyelt.

– Szoktál vele találkozni?

– Kivel?

– Tianne-nel.

– Nem – vágta rá James. – Nem is tudnám megmondani, mikor láttam utoljára. Minek köszönhetem ezt a sok kérdést? – James elhúzódott Larától, és hátát a párnának támasztotta. – Mi a baj, drágaságom?

Nem túl szép dolog megint előhozakodni a lányával – gondolta Lara. – De akkor is, a fene egye meg!

– Csak Keely mondott valamit. – Próbálta ezt a mondatot úgy előadni, mintha nem ezen rágódna órák óta. – Arról, hogy te nem tudsz Tianne-nek ellenállni.

Lara érezte, ahogy James egy pillanatra megfeszül, aztán izmai elernyedtek, és a férfi nevetésben tört ki.

– Csak ki akar hozni a sodrodból – mondta. – Tianne kissé érdekorientált nő. Nem voltam neki más, csak egy idősebb férfi tömött pénztárcával. Ezért vonzódott hozzám. Egyszer még… – Azzal gyorsan becsukta a száját.

– Mi?

– Semmi, semmi.

– Folytasd!

– Nem, tényleg nem fontos.

Ám Lara pontosan tudta, hogy ez szemenszedett hazugság. James valami személyes dolgot akart elárulni, és neki tudnia kell, mi az.

– El kell mondanod. Mi az? Mit tett Tianne?

James felmordult a belenyugvás és türelmetlenség hangján.

– Oké, oké. Egyszer azt játszotta az ágyban, hogy prosti. Pénzt kellett dugdosnom a bugyijába, mielőtt szeretkeztünk. Nem volt más, mint egy pénzéhes kis tyúk. Komolyan meg kellett vele küzdenem, hogy visszaadja a hitelkártyámat. Most meg vagy elégedve? – James ingerülten hátradőlt a párnán.

És ez téged felizgatott? Szeretted, hogy ezt csinálja? Szeretnéd, hogy én is ilyesmit tegyek? Kicsit fel kéne paprikáznom magam? Bedörzsölni a mellbimbómat tabascóval? Lara fejében nevetséges kérdések cikáztak. Ott tolongtak a nyelve hegyén, hogy kiszaladhassanak a száján.

– És neked ez tetszett? – Kérlek, mondd, hogy nem!

– Már nem emlékszem – válaszolta James, hangja egyre türelmetlenebb lett. – Azt hiszem, akkoriban, abban a pillanatban… elég izgató volt.

Lara érezte, ahogy James megvonja a vállát. Nyilvánvaló volt, hogy hazudik, és nagyon is emlékszik. Hogy is lehetne ilyesmit elfelejteni? Lara azt kívánta, bárcsak kitéphetné a fejéből, amit hallott, mert abban a pillanatban, a sötét szobában egy hatvanas karikával ellátott szexjelenet forgott a szeme előtt, amibe még Ron Jeremy is belepirult volna. Nemcsak kellő mennyiségű izzadság és nyögés szerepelt benne, melyek közül néhány beleveszett a cunamiszerű hullámokban ömlő szimultán orgazmusok sikolyába, de hozzáadódott még egy húszfontos bankjegyekkel tömött bugyogó is.

– Lefeküdtél vele, miután szakítottatok?

– Istenem!

Lara hallotta, ahogy James a homlokára csap, de nem adta fel. Tudnia kell.

– Rachel vagy Chloe tudta nélkül?

Sokatmondó hallgatás következett. Majd:

– Nem, természetesen nem. – Nyilván észrevette, milyen átlátszó, mert gyorsan hozzátette: – Na jó, egyszer lefeküdtem vele. Amikor Rachellel jártam.

– Miért?

– Nem is tudom. Egyik este összefutottunk egy bárban munka után, és… Rachellel nem mentek túl jól a dolgok. Igazság szerint rémes volt az egész. Egyszer csak arra eszméltem, hogy felmegyek hozzá egy kávéra és egy kis beszélgetésre…

James elhallgatott, és nem is kellett mást mondania, Lara könnyen kitalálta a többit. Az a nő olyan, mint a drog. Mint a heroin. James egyszer kipróbálta, és képtelen leszokni.

– Ó! – mondta Lara.

– Az a gonosz tyúk egyenesen Rachelhez rohant, hogy elmondja, mit tettem. Hát, ilyen ember. Remélem, soha nem látom újra – folytatta James olyan indulattal, hogy Lara válla azonnal elernyedt, és tüdejéből végül kiszabadult a levegő. Lehet, hogy Tianne Lee olyan, mint a drog, de úgy tűnik, Jamesnek mégis sikeres lehetett az elvonókúrája, amikor rájött, milyen pusztítást okoz.

– És… – fogott Lara egy újabb kérdésbe, de James megveregette a karját.

– Elég volt. Aludjunk, drágám! Nem akarok róla beszélni. Elégedj meg annyival, hogy soha többé nem érek olyan nőhöz, mint ő, maximum egy háromméteres bottal.

Lara visszanyelte a nyelvén sorakozó kérdéseket, de tudta, hogy ennyivel nem tüntetheti el őket. Belopakodnak az álmaiba, és egész éjszaka kísérteni fogják – ha sikerül egyáltalán elaludnia.

Jamesnek bezzeg nem volt ilyen problémája. Egy perc múlva már békésen horkolt. Orgazmus után képes volt akár azonnal álomba zuhanni. Izmai elernyedtek; és Lara azt kívánta, bárcsak vele is így lenne!

Befészkelte magát James izmos teste mellé, és megpróbált elaludni, miközben lelki szemei előtt fekete hajú démonok vonaglottak, bugyijukból bankók potyogtak. Azon tűnődött, vajon miért akarnak a nők mindent tudni a szerelmük exeiről, amikor ez ilyen kínokkal jár.

8. fejezet

Clare karba tette a kezét, mielőtt felemelte a telefonját. Nevetséges, hogy ilyen ideges, amikor fel akarja hívni a saját apját. Harminchárom éves, nem három, az isten szerelmére!

Négyszer kicsöngött, majd egy határozott női hang bemondta a hívott telefonszámot, és megkérdezte, ki beszél.

– Én vagyok az, anya. Hogy vagy?

– Alice! Milyen jó hallani a hangodat, drágaságom. Hogy van Martin?

– Nem, anya, én vagyok az, Clare.

– Ó, Clare! Hogy vagy? – Vajon Clare csak képzelődött, vagy a lelkesedés fokokban mérhetően alábbhagyott az édesanyja hangjában.

– Jól, anya. És veletek minden oké? – A fenébe! A szülei utálták azt a szót, hogy „oké”. Hogy felejthette el? – Vagyis rendben. Mindkettőtökkel.

– Apád épp a kertben van. Feltételezem, azért telefonálsz, hogy boldog születésnapot kívánj neki. A képeslapod még nem érkezett meg. – Dorothy Salter hangjában egészen halvány ingerültség hallatszott.

– Ó, ne! – Clare szíve kalapálni kezdett. Napokkal azelőtt feladta. – Ma járt már ott a postás?

– Még nem – felelte az anyja. – Alice és Martin lapja már kedden megérkezett. Tobyé és Pollyé pedig múlt hétvégén.

Remek. Fogadni mert volna, hogy az ő okostojás, számítógépzseni nővére, Alice futárszolgálattal vitette el a képeslapot, egy vagyonért. A tökéletes kis Polly meg feladta Toby helyett. A bátyja hasznavehetetlen volt, de a sógornője megszállottan fújta az összes családi dátumot. Mondjuk nem is nagyon volt más dolga azon kívül, hogy kitakarítsa a nyolcszobás vidéki kúriát Harrogate-ben, és eljárjon zumbára, ha már nagyon megunta, hogy a sikeres ügyvédként dolgozó férjére várjon, aki egyszer csak hazaesik majd a puccos öltönyében egy fárasztó nap után, hogy egész este a tiszteletdíját számolgassa. Eljött a nap, amikor Clare akkora meglepetést okoz a szüleinek, hogy leesik az álluk. Legszívesebben azonnal elújságolta volna nekik, amint megtudta, de inkább titokban tartotta, hadd legyen egy bónusz születésnapi meglepetés az édesapja számára.

– Tényleg remélem, hogy ma megérkezik a lap – mondta Clare. – Évekkel ezelőtt feladtam, úgyhogy idejében ott kell lennie. Beszélhetnék apával?

– Persze. – Hallotta, ahogy Dorothy elfordul a telefontól, hogy hívja a férjét. – Lionel! – Kopogás az ablakon. – Al… Clare hív.

Clare az ajkába harapott, hogy eltompítsa a szúró fájdalmat, amit érzett, amikor hallotta, hogy az anyja kis híján eltéveszti a nevét. Eljött ugyanis a pillanat, ami után a legközelebbi telefonbeszélgetésükkor végre valahára Alice-t fogja Clare-nek szólítani. Ez volt az ő Shirley Valentine-pillanata, amikor az aranybugyogós Marjorie Majors rosszul válaszol a kérdésre, és Shirley, aki pontosan tudja, mi az emberiség legnagyobb találmánya, csak vár, hogy aztán kimondhassa a szót, amely örökre megváltoztatja a róla kialakult képet: „A kerék, kisasszony.”

– Szervusz, Clare! – hallotta az apja élénk hangját, aki nyilván átvette a feleségétől a telefont.

– Boldog szülinapot, apa! Nem hiszem el, hogy nem érkezett meg az üdvözlőlapom.

– Ma még nem kaptuk meg a postát… Á, éppen most érkezett meg. Azt hiszem, itt a képeslapod is. Kék borítékban van?

– Igen – mondta megkönnyebbülten Clare, mert a képeslapba egy utalványt dugott, hogy a szülei elmehessenek Rockley Hallba, egy csodálatos, környékbeli étterembe, amit havonta legalább egyszer felkerestek.

– Mi újság a munkáddal? – kérdezte Lionel Salter. Mindig ez volt az első kérdése.

Ez az, Clare! A te Shirley Valentine-pillanatod!

– Nos… – Ó, egek! Milyen mennyei érzés volt elnyújtani ezeket a perceket. Szerette volna lassan elővezetni, de a szája önállósította magát. – Bevettek a cégbe társnak. – Képzeletben felemelte mindkét középső ujját annak a sznob tehén nővérének és az arrogáns seggfej bátyjának. Na, erre varrj gombot, Alice Salter-Frampton, és te is, Toby!

– Társnak? – kérdezte mogorván az apja. Mintha olyan viccet hallott volna, ami cseppet sem mulatságos.

– Igen, apa, betársultam a cégbe. – Clare csak úgy ízlelgette a szavakat, mint valami isteni édességet. Még az oreós-mogyoróvajas sajttortájánál is jobb volt.

Átmeneti csönd következett, mialatt Lionel Salter közvetítette az információt a feleségének olyan hangon, mintha nem hitte volna el, amit mond.

– Dorothy! Clare társ lett a cégnél.

A háttérből valami mocorgás hallatszott, talán az anyja elájult, az apja pedig falhoz vágta a hallókészülékét, mert meg volt róla győződve, hogy tönkrement.

– Apa, itt vagy még?

– Igen, itt vagyok. – Ezúttal úgy hangzott, mintha mosolyogna. – Ez igazán szép eredmény, Clare. Szép munka. Nagyon örülünk. Gondolom, a párod is el van ragadtatva.

Clare meglepetten felvonta a szemöldökét. Az apja ritkán hozta szóba Ludwigot. Ironikus, hogy éppen most említi meg, amikor Lud két nap múlva Dubajba utazik, amivel talán megindít egy lavinát, és új életet kezd – nélküle.

– Igen, el van ragadtatva. – Clare nem hazudott. Ludwig valóban nagyon örült. Ez volt Clare életének nagy lehetősége, és nem szalaszthatta el.

Ludwig megfelelt minden kitételnek, amely Clare szüleinek „Milyen a tökéletes vő?” listáján szerepelt: sikeres, magas beosztású, luxus Audit vezet. Csak az kár, hogy „nem brit”, ahogy az apja megjegyezte. Clare el akarta mondani az apjának, hogy Luddal már nincsenek együtt, de meggondolta magát. Aznap nem volt helye olyan hírnek, amely beárnyékolta volna a nagy bejelentést.

– Csodálatos hír! – Clare apjának olyan lelkes volt a hangja, hogy a lány lelke szárnyalni kezdett, és olyan magasra tört, hogy már alig kapott levegőt. – Azon nyomban elújságoljuk Alice-nek és Tobynak.

Amikor Clare letette a telefont, szemét elárasztották a boldogság könnyei. Annak ellenére, hogy tisztában volt vele, hogy egész hétvégén az irodában kell görnyednie, majd’ kiugrott a bőréből. Nem emlékezett rá, mikor akart az apja legutóbb vele dicsekedni a testvéreinek, és nem fordítva. Aztán rájött, hogy nem is emlékezhet ilyesmire, mert még sosem fordult elő.

9. fejezet

Larának rémes hétvégéje volt. James egész szombaton az irodában volt, és vasárnap is „beugrott” egy órácskára, amiből végül négy lett. Legalább Keely szombaton vásárolgatni ment a legjobb barátnőjével, Parisszel, és az éjszakát is náluk töltötte. Garth pedig egész nap az Xboxán lógott, és egy olyan játékot játszott, amiben folyton lövöldözni kellett, és üvöltözni a barátaival a fejhallgató mikrofonjába. Lara az islingtoni kis lakásában még soha nem érezte magát olyan magányosnak, mint aznap abban a hatalmas házban.

Túl sok ideje maradt gondolkodni. Nem tudta kiverni a fejéből, amit Keely Tianne-ről mondott. Tisztában volt vele, hogy a kislány ostobán és éretlenül viselkedik. Bizonyára megvolt az oka, hogy Tianne James volt barátnője, Lara pedig a jelenlegi. James nem tudta megváltoztatni a múltját, ahogy Lara sem a férfiakkal kapcsolatban elkövetett baklövéseit. És végül is volt ennek az egésznek valami szépsége. James őszinte volt hozzá, és bevallotta, hogy megcsalta Rachelt Tianne-nel. Mégis mit akarhat még? Mrs. de Winter meghalt és eltűnt, éljen az új Mrs. de Winter. Ám ekkor jöttek az ellenérvek: James elhallgatta, amit tett, egészen előző estéig. Lara emlékezett rá, hogy a párja egyszer azt mondta, soha senkihez nem volt hűtlen. Ám bármilyen rosszul is működött a kapcsolata Rachellel, Tianne-nel kamatyolni a háta mögött megcsalásnak minősül – punktum.

James szombat este túl fáradt volt a szexhez, vasárnap pedig már szóba sem hozta. Megcsókolta Larát, jó éjt kívánt, és hátat fordított. Egy perc múlva már hortyogott is. Amikor eljött hozzá a régi lakásába, minden alkalommal szeretkeztek; James megőrült érte, még akkor is, ha későn ért oda munka után. Lassan megunja. Ez volt a nyilvánvaló következtetés.

Végül Lara is elszenderült, és az álombéli világ újra kísérteni kezdte. Megjelent előtte Tianne, karcsú derékkal, a gravitációra fittyet hányó cicikkel és két tökéletes almát formázó popóval. Széttárta a lábát, Jamesre ereszkedett, majd anélkül, hogy megtörte volna a ritmust, Lara felé fordult, hosszú, hullámos haja ugrált a levegőben. Lara nem aludt valami jól, elgyötörten és kimerülten ébredt. Kikászálódott az ágyból, és készített egy hatalmas bögre kávét a kotyogós géppel, amit magával hozott. Szerette a zsémbes sziszegését és köpködését, és az otthon illatát, amellyel megtöltötte a levegőt. Bár borús hétfő reggel volt, felderítette a lehetőség, hogy kettesben reggelizhet Jamesszel. Egyre többször sóvárgott az ilyen reggelek után, amikor nincs más, csak James meg ő, a kolumbiai fekete és a kellemes csönd.

Miriam előző este telefonált, hogy kedden délután eljön a gyerekekért, és egy teljes hétre elviszi őket Franciaországba. Miriam nem kérdezett, közölt. Nem csoda, hogy a gyerekek hajlamosak voltak azt hinni, az ő családjuk körül forog a világ. Ám nem is lehetett volna rosszabb az időzítés, mert Lara eltölthetett volna egy hetet Jamesszel kettesben, ha nem épp akkor utazik el a barátnőivel. Nézte, ahogy a párja kortyolgatja a kávét a „Világ legjobb apukája” feliratú bögréből, miközben az iPhone-ján átnézi az e-mailjeit, és szíve heves kalapálásba kezdett, mintha ki akart volna törni a testéből, hogy Jamesre vesse magát. Azt kívánta, bárcsak máskor lenne ez a nyaralás, mert most itt kellett volna maradnia Jamesszel, hogy helyreállítsák, ami a kapcsolatuk elején még megvolt.