részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jeff Bishop: A Heavy Dose of Allyson Tandy

G. P. Putnam’s Sons, and imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2022

Fordította Beke Cz. Zsolt és Szujer Orsolya

Copyright © 2022 Jeff Bishop

Hungarian translation © 2024 Beke Zsolt © 2024 Szujer Orsolya

Magyar kiadás © 2024 Kolibri Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © 2022 German Gonzalez

A szüleimnek –
Charlotte-nak, Finley-nek és Steve-nek

Azt hittem, álmodom,

Amikor azt mondtad, szeretsz.

Frank Ocean: „Ivy”

1

Ha megkérdezném tőled, hol lenne a legcikibb összefutni az exeddel, valószínűleg olyasmit válaszolnál, hogy „a boltban”, vagy „amikor éppen valaki mással randizol”, esetleg „egy családi összejövetelen”. Én erre azt felelném, hogy (1) „rossz válasz”, (2) „rossz válasz”, illetve (3) „az ég szerelmére, haver, mi lenne, ha nem az unokatestvéreddel kavarnál?”.

Amúgy létezik helyes válasz.

Teljes bizonyossággal mondhatom, hogy nincs annál cikibb, mint amikor a saját otthonodban, a fürdőszoba padlóján elterülve, nyakig a vécékagylóba lógva látod meg az exedet, miközben a gyomrod olyan üres, mintha éppen vákuum keletkezne benne.

Részletezzem?

Képzeld magad a helyembe. (Szia, a nevem Cam.) Végzős gimnazista vagy, mindössze két hét múlva ballagsz. Ez életed legjobb időszaka, legalábbis mindenki ezt állítja. De ez nem feltétlenül igaz.

Tegyük fel, hogy fülig szerelmes vagy egy lányba – nevezzük őt, nem is tudom, Allynek. Te és ez az Ally már egy éve jártok. Minden klappol köztetek, sőt. Minden fenomenális, nagyszerű, megismételhetetlen.

Tegyük fel, hogy ez a lány váratlanul, minden előjel és magyarázat nélkül véget vet a dolognak. Ezzel darabokra töri a szíved. Mintha baltával esne neki. Egy ideje már gondolkozom rajta… Nem benned, hanem bennem van a hiba… Szeretném, ha barátok lennénk. Az összes közhelyet eldurrogtatja.

Ez januárban történik. Nemsokára május végét írunk. Azóta nem beszéltetek, még csak egy üzenetet sem váltottatok.

Tegyük fel, hogy a szakítás után pár hónappal a füledbe jut, hogy a lány valaki mással kavar. De nemcsak úgy valakivel, hanem azzal a sráccal, akiről tudtad, hogy korábban is odavolt a lányért, de ő esküdözött, hogy „csak barátok”.

Itt lesz izgi a dolog.

Tegyük fel, hogy ez az ex (tudod, aki baltával ment a szívednek) egy késő márciusi délutánon éppen kocsival tart hazafelé a suliból, amikor hirtelen – megmagyarázhatatlanul – lesodródik az útról. A motorháztető felcsavarodott a Shermer-vízmosás alján álló egyik tölgyfára. A féknyomok még mindig ott virítanak a járdába égve, ahogy a lyuk is, ahol a szedán átszakította a szalagkorlátot.

Tegyük fel, hogy a lány azóta kómában van. Egy kórházi ágyon fekszik mindössze néhány kilométerre tőled. Nem tud lábra állni, beszélni, gép segítsége nélkül még lélegezni sem. Nem képes arra – elméletileg –, hogy csak úgy megjelenjen a semmiből. A fürdőszobádban. Hajnali háromkor…

Szóval ismét feltenném a kérdést: hol lenne a legcikibb összefutni az exeddel?

A válasz: bárhol.

2

Még fel sem kelt a nap, de az anyám már azon van, hogy megöljön.

A műszerfal órája szerint reggel hat sincs, így hála az égnek senki sincs az utakon. Az illinois-i Shermer városának lakói még bizonyára édes álmukat alusszák, és próbálják olyan sokáig elodázni a hétfő reggelüket, ameddig csak a szundi gomb engedi.

Nekem nincs ilyen szerencsém.

Ha dr. Cindy Garrity ül a volán mögött, fölöslegesen próbálkozik az ember azzal, hogy bóbiskoljon egy keveset. Anya nem igazán veszi figyelembe a sebességhatárokat, a stoptáblákat, vagy úgy általában a közlekedési szabályokat. Per pillanat a térdével kormányoz, egyik kezével a rádiót babrálja, a másikkal a homokszőke haját hátrafogó gumit igazgatja.

– Basszus, itt kell lefordulni!

Hirtelen úgy Tokió-driftelünk át a kereszteződésen, mintha egy Halálos iramban-filmben lennénk, amitől a homlokom nekiütődik az anyósülés felőli ajtó ablakának. (El ne felejtsem megkérni dr. Vernont, hogy nézze meg, nincs-e agyrázkódásom.)

– Jézusom, anya!

– Vigyázz a szádra, Cameron!

– Miért vezetsz úgy, mint aki be van tépve?

– Honnan tudod, hogyan vezet az, aki be van tépve?

A helyzet némileg feszült ma reggel, mert a kis kirándulásunk egybeesik a spinningedzésével. Az öltözéke is ehhez passzol: tetőtől talpig fekete szabadidőruhát visel, hozzá patyolatfehér edzőcipőt – a North Shore jómódú anyáinak hivatalos egyenruháját. Tuti, hogy a szülői munkaközösség találkozóin osztogatják.

– Tegnap este beszéltem az apáddal – közli, majd hörpint egy nagyot az utazóbögréjéből. – Alig várja, hogy lássa, ahogy átveszed a bizonyítványodat. Minden követ megmozgatott, hogy eljöhessen, szóval jó lenne, ha csinálnátok valamit együtt. Értve vagyok, Cameron? Ugye csináltok majd valamit együtt?

Anyának van ez a baromira kiakasztó szokása, hogy közöl velem valamit, aztán rögtön vissza is kérdez pontosan arra, amit éppen elmondott. Állítólag azért csinálja, mert nem figyelek rá (ezek az ő szavai). Anya szereti, ha az emberek figyelnek rá. Talán ezért lett gyerekorvos – mindenki odafigyel, ha a gyereke egészségéről van szó.

– Cameron?

– Persze, csinálunk majd valamit együtt.

– Nem tetszik ez a hangsúly.

– Milyen hangsúly?

– Ez a hangsúlyt.

– De hát nem használtam semmilyen hangsúlyt! – ellenkezem, majd olyan csatát választok, amit esetleg meg is nyerhetek. – Tényleg muszáj a letekert ablak mellé a légkondinak mennie? Jó, ha tizenöt fok van odakint.

– Hogy kérdezhetsz ilyet? – Anya az egyik kezéből a másikba veszi át az utazóbögrét. – Tudod, hogy vezetés közben izzad a tenyerem. Mi van, ha megcsúszik a kezem, és úgy járunk, mint…?

Nem fejezi be a mondatot, de mindketten tudjuk, mire gondolt. A hatalmas, egész Shermerre ráboruló sötét fellegre.

– Szeretnéd befejezni a gondolatot?

Anya megköszörüli a torkát.

– Várjunk csak, a kórházba megyünk vagy dr. Vernon rendelőjébe? – jut eszembe hirtelen. A műtétet megelőző vizsgálatokra a rendelőben került sor, így azt feltételeztem, hogy a műtétet is ott végzi majd el.

– Rich – anya „Rich”-ként emlegeti dr. Vernont – csak a kórházban operál. Ez a szokásos eljárás. Mit gondoltál, hová megyünk?

Ami azt illeti, nem gondoltam semmit. Mármint egyáltalán. (Úgy általában igyekszem kerülni a témát.) Se azon, hogy hol lesz a műtét, hogy mennyi ideig tart majd, vagy hogy mi lesz utána. Nem, én egyetlen gondolatot engedélyezek magamnak, ami újra és újra visszatér.

Már túl vagyok Allison Tandyn.

Ez volt a mantrám az elmúlt öt hónapban. Úgy tartják, ha valamit elég sokszor elismételsz, akkor egy idő után el is hiszed. Az eredmény egyelőre várat magára. Csak senki se kérje, hogy hangosan is kimondjam.

– Mit számít? – kérdezi anya. – Hiszen meglátogattad Allisont, nem?

Az ablak felé fordulok.

– Cameron. Ugye meglátogattad Allisont?

– Rajta van a tennivalóim listáján.

Nézd, tudom, hogy még csak most találkoztunk, de ha egyvalamit tudnod kell rólam, akkor az az, hogy még soha életemben nem írtam listát a teendőimről. A dolgok… csak úgy megtörténnek. Olyan vagyok, mint egy helyettesítő tanár: hagyom, hogy peregjenek a percek, amíg véget nem ér egy újabb nap. Ezzel szemben anya álmában is a tennivalóit listázza. Komolyan mondom, ha előbb adom be a kulcsot, mint ő, egy hosszú listával a kezemben fog Szent Péter elé küldeni, rajta mindennel, aminek meg kell lennie, mire csatlakozik hozzánk.

– Ezt nem mondhatod komolyan.

Érzem, hogy anya engem néz. Őt ismerve nyilván azzal a türelemmel és szeretettel fogadja ezt az új információt, amellyel bármely szülő viszonyulna a történteket éppen feldolgozni próbáló gyerekéhez.

– Cameron, ez teljességgel elfogadhatatlan viselkedés!

Csak vicceltem.

– Jól van, nem tudtam, hogy be kellene mennem, oké? Biztos hiányoztam, amikor az expasik iskolájában arról beszéltek, mihez kezdjen az ember, ha a volt csaja kómába esik. Egyáltalán akarja valaki, hogy odamenjek? Senki sem hívott.

– Ez egy kórterem, nem egy július negyedikei parti! Az ember nem vár arra, hogy meghívják! Tudom, hogy összevesztetek, de ez nem kifogás.

Összevesztünk? Szóval így hívjuk?

– Nem hagyhatod, hogy a büszkeséged és az önsajnálatod az utadba álljon. Fordított esetben Ally biztosan ott ülne az ágyad mellett az első perctől kezdve.

Hát, ebben én nem lennék olyan biztos.

– Jól van, bocs! Abban a pillanatban, hogy felébred, ott is termek mellette.

Anya még mindig dühöng, de van annyi esze, hogy ne forszírozza tovább a dolgot. Hatvankét nap telt el azóta, hogy Ally lökhárítója találkozott a fatörzzsel. Hatvankét nap, és semmi hír, az olyan formaságokat leszámítva, mint „az állapota stabil”, vagy „nem tudjuk, mikor ébred fel”.

Kezdetben az emberek másról sem tudtak beszélni, mint Ally balesetéről, de amikor világossá vált, hogy a kilátásai a biztos halálnál némiképp jobbak, mindenki helyénvalónak látta, hogy figyelmét más, „fontosabb” dolgok felé fordítsa – például a nyári tervei vagy afelé, hogy legközelebb melyik pár szabadítja rá vérvonalának folytatását a világra.

Ally kómája éppen úgy lett a mindennapok része, mint a forgalom a Kennedyn vagy a közelgő klímaapokalipszis. Az emberek még mindig adakoznak a Mentsük Meg Allyt Kampánynak, hogy segítsenek az anyukájának kifizetni az egyre halmozódó kórházi számlákat, de ennyi.

Szeretném leszögezni, hogy én egy pillanatra sem hittem, hogy ezzel vége Allison Tandy életének. Hiszen annyi mindent kell még véghezvinnie. Például tönkre kell tennie az enyémet.

Egy kisebb csodának hála megérkezünk a kórház parkolójához. Anya bevág a körforgalomba, aztán lefékez a KIZÁRÓLAG MENTŐKNEK tábla előtt.

– Pár óra múlva jövök érted – közli, mintha csak az egyik haveromnál tenne ki.

– Te nem jössz be?

– El kell szaladnom a rendelőbe, akad ott pár felszerelés, amire szükséged lesz. De vigyáznod kell, különösen a jegelőgéppel. Nagyon drága volt, és csak egy van belőle, szóval ha tönkreteszed, az egyetemi megtakarításodból vonjuk le az árát.

Anya és az ő pénzügyi fenyegetései.

– Mivel nem fogsz tudni lépcsőzni gipsszel a lábadon, berendezem neked a nappalit, hogy ott aludj pár napig, de csak ha nem csinálsz nagy kupit. Ugye, nem csinálsz nagy kupit, Cameron?

– Nem, anya.

– Ma reggel nem volt szabad sem enned, sem innod. Ugye így volt?

– Igen, anya.

– Mi a helyzet a gyógyszerekkel?

– Gyógyszert sem vettem be.

– Biztos? Mikor vettél be utoljára Lexaprót?

– Múlt héten.

– Adderallt?

– Múlt hónapban.

– Ativant?

– Már március óta nem szedem.

– Ki mondta, hogy ne szedd?

– Az orvosom.

– Melyik?

– Te!

Anya ledermed. Valószínűleg próbál visszaemlékezni, miért is álltunk le vele. Nekem fogalmam sincs. Ő felírja a gyógyszereket, én meg beveszem őket. Ilyen egyszerű. Egy pillanatra azt hiszem, indulhatok utamra, de még utánam szól:

– Ó, Cameron, mielőtt bemész, valamiről még beszélnünk kellene.

– Édes istenem! – nyögök fel. – Nem várhat az utánig, hogy szétcincálják a térdem?

Felkészülök a kiselőadásra, de nem történik semmi.

– Rendben – feleli végül. – Majd később megbeszéljük.

Húha. Anya sosem hagyja, hogy az enyém legyen az utolsó szó. Furcsa érzés.

– Köszi. – Kinyitom az ajtót, és kilépek a friss, reggeli levegőre. Éppen csak becsapom magam mögött az ajtót, amikor anya megint utánam szól.

– De ha még egyszer így feleselsz velem, egy pillanat alatt kiírlak a végrendeletemből.

Na, mit mondtam?

– Neve?

– Cameron Garrity.

– Születésnap?

– November hetedike.

– Magasság?

– Százkilencven centi.

– Súly?

– …

– Testsúly?

– Azt hittem, csak fütyülni próbált.

– Testsúly.

Ösztönösen behúzom a hasam.

– Kilencven kiló.

Molly nővér simán leolvashatta volna az adataimat a féltucatnyi nyomtatvány egyikéről, amit ki kellett töltenem a váróban. De ezt inkább nem említem meg – nem olyannak tűnik, mint aki rajongana azért, hogy tinédzserek mondják meg neki, hogyan végezze a munkáját.

– Egy héten átlagosan mennyi alkoholt fogyaszt?

– Ugyan, ki számolja, jól mondom? – A nővér arckifejezése biztosít arról, hogy nem, egyáltalán nem mondom jól. – Nem iszom alkoholt – hazudom.

– Drogok?

– Csakis vénásan.

Már megint az a nézés. Szemének fakó fehérje tökéletesen illik a nővérruhájának sárgás foltjaihoz.

– Mr. Garrity, kérem, válaszoljon a kérdésre. Más betegekkel is kell foglalkoznom.

– Sajnálom, Molly. Szólíthatom Mollynak?

– Nem. – Molly nővér lejegyez valamit a nyomtatvány szélére, aztán feláll. – Vegyen le mindent a fehérneműjén kívül. Dr. Vernon hamarosan megérkezik.

Elnézést akarok kérni, elmagyarázni, hogy a kórházakban ideges leszek, és olyankor az agyam túlpörög, és ha az agyam túlpörög, összevissza beszélek, aminek általában az a vége, hogy olyasmit mondok, amit megbánok, vagy amivel kiakasztok valakit. De Molly nővér már el is ment.

Tényleg gyűlölöm a kórházakat, kómában fekvő barátnőtől függetlenül. Folyton azt juttatják az eszembe, hogy halott vagy haldokló embereket látogatnak meg bennük más, hamarosan halott vagy haldokló emberek.

Anya pár éve a magánpraxisát vezeti, azelőtt viszont itt, a Shermer Generalban volt gyerekorvos. Néha, amikor sokáig bent kellett maradnia, a végtelen, szürkésbarna folyosókon bolyongtam. Leginkább a geriátriai osztálytól futkosott a hátamon a hideg. Szinte minden szobából a Family Feud hangjai szűrődtek ki. A szeretteket el is felejtheted – az utolsó arc, amit a legtöbben itt látnak, mielőtt találkoznának a teremtőjükkel, a műsorvezetőé, Steve Harvey-é.

Kíváncsi vagyok, vajon mi mehet a tévében Ally kórtermében. Az édesanyja, Mrs. Tandy túl kifinomult ahhoz, hogy régi tévés vetélkedők ismétléseit nézze. Talán valami intellektuálisabbat szokott, mint a kormányzati közvetítéseket vagy a Real Housewivest.

Molly nővér utasításait követve vetkőzni kezdek. Miközben a betegingért nyúlok, megpillantom a tükörképemet az ajtó belső oldalán lógó egész alakos tükörben.

Kilencven kiló – ennyit mondtam. Az előző szezonban ez volt a lejelentett súlyom a Shermer Darazsak kosárlabdaprogramjában, és ezt a súlyt adtam meg az új edzőimnek a Chicagói Egyetemen (Hajrá, vörösök!), amikor néhány hónappal ezelőtt jeleztem, hogy folytatnám a kosárlabda-pályafutásomat. Mindezt nem sokkal azelőtt, hogy a térdem megadta magát. Azóta teljesen feladtam az egészet. Mi értelme eljárni gyúrni, egészségesen enni, fürödni, vagy úgy általában formában tartani magam, ha az egyetlen személy, akinek a véleménye valóban számít, nincs ott, hogy lássa? A műtét legalább jó kifogás lesz arra, hogy ne kelljen strandra mennem vagy más, hiányos öltözékben végzendő nyári programon részt vennem.

Az összehajtogatott ruháimat a szoba sarkába teszem, és közben kiveszem a telefonomat a rövidnadrágom zsebéből. Szinte kényszeresen nyitom meg az Üzenetek appot és keresem meg a nevét. Persze semmi sem változott – január óta még csak nem is írtunk egymásnak. Mégis naponta többször végigcsinálom ugyanezt a szertartást.

Kopogtatnak az ajtón, majd belép a hóhér, dr. Richard Vernon.

– Cameron! Hogy vagyunk ma reggel?

Mosolyt erőltetek az arcomra.

– Minden nap kész álom.

Anya hosszú évek óta ismeri dr. Vernont – együtt jártak orvosi egyetemre, és személyesen választotta ki őt az operációhoz. Amúgy nem egy emlékezetes figura – Shermerben bármelyik sarkon találkozni kopaszodó, mélynövésű, fehér férfiakkal –, de ott az a bizarr, pödrött bajusz a szája felett. Ilyesmit azokon a fazonokon lát az ember, akiket a rendőrök bilincsbe verve tuszkolnak be egy járőrautóba, miután lefoglalták a merevlemezüket.

– Ma a bal térdedet fogjuk rendbe rakni, igaz? – Vernon odalép a csaphoz, és megnyitja a vizet. – Ez lényegében egy rutinműtét, háromnegyed óra alatt túl is esünk rajta. Altatásban leszel, szóval mire észbe kapsz, már vége is.

Két hónap telt el a sérülés és a műtét között, ami elég hosszú idő, de egy ideig a térdem akkorára volt dagadva, mint egy grépfrút, és nem lehetett megoperálni.

– Még nem láttam ilyen súlyos sérülést – mondta Vernon az első vizsgálat során. Ne már, doki, mindjárt elpirulok.

Az egész egy rutinbemelegítés során történt, öt perce sem voltam a pályán. Valaki távolról dobott a kosárra, de mellément, én követtem a lepattanót, utánaugrottam, és reccs. Azt hittem, konkrétan kettészakadt a lábam, arra számítottam, hogy ha lenézek, a combcsontom csontpillangóként türemkedik majd elő a húsgubójából.

A lehető legokosabb dolgot tettem: elájultam. Néhány órával később a kórházban tértem magamhoz. A legjobb haverom, Chevy Wyatt ott volt mellettem, ami nem tűnt furcsának. Elsőre.

– Cam, baleset történt.

Azt hittem, csak szívat.

– Persze, haver, vágom. Az én átkozott lábamról van szó.

Én elvigyorodtam, de Chevy nem. Nem volt másik autó, magyarázta. Csak a sofőr sérült meg. Ally mentője mindössze két perccel az enyém előtt ért a kórházhoz. Nem igazán hiszek abban az elméletben, hogy egy szimulációban élnénk, de ez a véletlen egybeesés azért gyanús volt.

Az első néhány nap borzalmasnak bizonyult. Van az az közhelyes frázis: „mintha egy rossz álomban találnád magad, amiből nem tudsz felébredni”. Nos, mint kiderült, nem is akkora hülyeség. Annyiszor megcsíptem magam, hogy végig véraláfutásos volt a karom. De hiába. Ez volt a valóság. Ally állapota végül stabilizálódott, de azóta is mindenki egy emberként várakozik.

A sérülésem végül áldásnak bizonyult. Volt kifogásom, miért lopom otthon a napot magamat sajnálva. A fizikai fájdalmat sokkal könnyebb megérteni, mint a lelkit, és mindenki láthatta, mennyire meg vagyok rogyva. A külsőm végre tükrözte a lelkivilágomat.

Basszus, azt hiszem, dr. Vernon egész végig beszélt hozzám. Nekiállok bólogatni, mint aki minden egyes szóra odafigyelt.

– Még valami. A következő néhány napban… kellemetlen érzést érezhetsz a térdedben. Egy ilyen kemény srácnak, mint te, ez biztos nem lesz probléma. De ne erőltesd túl magad. Egy ideig lazíts, és ne maradjon el az ágynyugalom sem.

A gondolataimban olvas, doki.

– Felírok két heti adagot egy fájdalomcsillapítóból, azzal könnyebben átvészeled ezt a pár napot. Ha ezen a szakaszon túljutottunk, folytathatjuk majd a sima gyulladáscsökkentővel. Rendben lesz így?

– Már az oxival levett a lábamról, doki.

Dr. Vernon az orvosi köpenyének mellzsebébe dugja a tollát.

– Ami azt illeti, már nem írunk fel oxikodont.

– Akkor mit? Percocetet? Morfiumot? Lónyugtatót?

Vernon székével a szekrényhez gurul, és kutatni kezd az egyik fiókban.

– Delatrix a neve. – Átnyújt egy termékmintát. – A gyógyszerfelügyelet nemrég hagyta jóvá. Éppen olyan hatékonyan csillapítja a fájdalmat, mint amiket felsoroltál, de nem okozhat függőséget. Elképesztő gyógyszer, még vezethetsz is mellette. Csak ne igyál hozzá. Bár még nem vagy nagykorú, így ez nem jelenthet gondot.

Vernon sokatmondóan néz rám. Úgy teszek, mintha nem venném észre.

– Az egyetlen hátránya, hogy gyakrabban jelentkezik vele néhány kevésbé súlyos mellékhatás. Szóval nagyobb eséllyel tapasztalhatsz émelygést, puffadást, fejfájást, hányást, önkéntelenül ismétlődő metafizikai látomást, szorulást…

– Hogy mondta? – Ideje lenne komolyan odafigyelnem. – Megismételné, amit utoljára mondott?

– Szorulás. Csak vegyél be némi hashajtót, és máris rendben leszel.

Furcsa, azt hittem, azt mondta…

Mindegy, csak legyünk már túl rajta.

– Ezek mellékhatások? Pedig olyan jó mókának tűnnek – jegyzem meg szárazon.

Dr. Vernon felnevet.

– Vettem a célzást, mennél már a műtőbe. Még egy fontos dolog, amire felhívnám a figyelmedet. Az, hogy a Delatrix esetében nincs jele olyan mértékű visszaélésnek, mint az opiátok esetében, nem azt jelenti, hogy nem jelent kockázatot, ha nem a megfelelő módon szedik. Éppen ezért kérjük, hogy a kezelés végén dobd ki a megmaradt tablettákat. Láttad a váróban a szemetest, ahová a gyógyszerhulladékot dobhatod be?

Megrázom a fejem.

– Molly nővér majd megmutatja, mielőtt elmész. Olyan, mint egy postaláda. Ha huszonnégy órán át úgy érzed, nem kell bevenned Delatrixet, akkor itt nyugodtan leadhatod a maradékot. – Az orvos megveregeti a hátam. – Remélem, helyesen döntesz.

Meggyőző mosolyt villantok. A véremben van, hogyan kell hazudni az orvosoknak.

– Mindig így teszek.

Molly nővér néhány perccel később ismét felbukkan, előcsalogatja a vénámat, letámadja egy kanüllel, és valamit az italomba kever. Ezután arra eszmélek, hogy dr. Vernon ébresztget, rettenetes bajsza centikre van az arcomtól. Anya is itt van – legalábbis azt hiszem… Fogalmam sincs, haver, mindenki olyan homályos. Valahogy hazajutok. Ezzel vége is kéne, hogy legyen – ezen óra részleteinek az erős altató áldozatául kellene esniük.

Sajnos azonban senki sem gondolt arra, hogy elvegye a telefonomat, szóval szöveges bizonyíték maradt arról, mi történt a kórháztól a hazafelé vezető úton.

A legjobb barátomnak, Chevynek, például ezt küldtem:

CAM

Chevrolettttt

a bajszos fickó elvette a színezőmet

CHEVY

De jó kedve van valakinek. Hogy érzed magad, haver?

CAM

Elszámoltam harrrrmincig
Aztán tente baba tente

CHEVY

Hahahaha ja, biztos.

CAM

Chevy

Jól vagyok

Kérdezhetek valamit?

CHEVY

Persze

CAM

Hozol nekem mekit???

CHEVY

Hát persze, nagyfiú

A másik legjobb barátomnak, Chevy csajának, Lisának pedig ezt:

CAM

hahó

LISA

Szia, bekábult Cameron. Chevy mondta, hogy jól ment a műtéted.

CAM

Chevyvel vagy mondd meg neki, hogy szia

CHEVY

„Szia, Cam”

CAM

BOCS NEM AKAROK ZAVARNI HA ÉPP SZEXELNÉTEK

LISA

Beragadt a caps lock?

CAM

MI VAN HA A HALAK NEKIÁLLNÁNAK FULLADOZNI A TÓBAN

SENKINEK NEM TŰNNE FEL

Aztán megint Chevynek:

CAM

CHEVY NAGY BAJ VAN

MEGETTEM AZ ÖSSZES OREÓT

REGGELIRE

CHEVY

Haver, nem lenne szabad műtét előtt enned. Később marha rosszul leszel!

CAM

NOOOOOREO

NE MONDD EL CHEVYNEK

Végül pedig valakinek, akivel majdnem öt hónapja egy szót sem váltottam:

CAM

ALLLLLYYYYYY

NA MI VAN CSAJSZI

MICCSINÁLSZ KÉSŐBB

nincs kézbesítve

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős szerkesztő Horváth Vivien

Korrektor Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelő Kaposvári Franciska

Borítótervező Theresa Evangelista

A #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

ISBN 978 963 599 413 7

ISSN 2939 676X

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

Alegreya Sans SC – SIL Open Font License

Black Ops One – SIL Open Font License

Caveat Brush – SIL Open Font License

Indie Flower – SIL Open Font License

Montagu Slab – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Prompt – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License