Rév Fülöp és a Magashegyi tudósok
Author: Jeney Zoltán
Date: 2026-09-16
Publisher: Kolibri Kiadó

© Jeney Zoltán 2025

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Első kiadás

Illusztrálta Cserkuti Dávid

Borítóterv és illusztráció © Cserkuti Dávid

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-026-9

Köszönet a derekas előolvasásért és az értékes megjegyzésekért Kollár Álmosnak, Kovács Dávidnak és Szűcs Kendének

A szerző a mű írása során az NKA támogatásában részesült

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET
amelyben Fülöp nem fűt be, mégis melege lesz

MÁSODIK FEJEZET
amelyben mindenki átlát a szitán

HARMADIK FEJEZET
amelyben fagyos a hangulat

NEGYEDIK FEJEZET
amelyben Magashegy mélységeiről hallunk

ÖTÖDIK FEJEZET
amelyben nemcsak a folyosó tisztul, hanem a kép is

HATODIK FEJEZET
amelyben ismeretlen ismerősök bukkannak fel

HETEDIK FEJEZET
amelyben bizonyos ajtók kinyílnak, bizonyos ajtók becsukódnak

NYOLCADIK FEJEZET
amelyben nem lesz köszönet

KILENCEDIK FEJEZET
amelyben túl sok az m betű és még több a nyuca

TIZEDIK FEJEZET
amelyben egy furcsa sejtelem kezd el motoszkálni Fülöp fejében

TIZENEGYEDIK FEJEZET
amelyben nagyon sok a feszültség

TIZENKETTEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp torkig lesz, de nem kásával

TIZENHARMADIK FEJEZET
amelyben folytatódik Fülöp pallérozása

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
amelyben bizonyos ajtók becsukódnak, bizonyos ajtók kinyílnak

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
amelyben nyüzsögnek a titkok, a tévedések és a rejtélyek

TIZENHATODIK FEJEZET
amelyben megváltozik a múlt

TIZENHETEDIK FEJEZET
amelyben sötét van, mégis oszlik a homály

TIZENNYOLCADIK FEJEZET
amelyben Fülöp nem vacsorázik

TIZENKILENCEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp nem reggelizik

HUSZADIK FEJEZET
amelyben majdnem mindennek vége, de aztán majdnem mindennek vége

HUSZONEGYEDIK FEJEZET
amelyben mindennek vége

HUSZONKETTEDIK FEJEZET
amelyben dínom is van, meg dánom is

EPILÓGUS

ELSŐ RÉSZ

„…s még zúdult rájuk az ég vize bőven,

derék Fülöp vitéz a tárna mélyét

fürkészte egyre, és görnyedve kétrét,

szinte kúszás volt lassú haladásuk.

Lőrinc ment vele, de lett volna másutt,

és két térde szüntelenül remegett.

Végül csarnokká terebélyesedett

a folyosó. Fülöp bátran kivonta

kardját, habár összeszorult a gyomra.

Ott állt a zord nagyúr, íjjal kezében,

előtte a király halálra készen.

Fülöp látta, ha ellene nem tesz,

túszának a nagyúr nem kegyelmez.

Rá nem ronthatott, hisz nagy volt a táv

köztük, s míg odagázol, a galád

nyilát a királyra lőhette volna,

fenséges vérét a vízbe ontva.

Gondolt egyet hát, s mit kezében tartott,

a kancellár felé dobta a kardot.

A kard repült rettentő elánnal:

a gaz sötét szívét döfte által…”

/Töredék a Pelsoi Almanachból/

ELSŐ FEJEZET

amelyben Fülöp nem fűt be, mégis melege lesz

Fülöp verítékben úszva riadt fel, és pár percig nem tudta, hol van. Azt sem, hogy mit álmodott, csak arra emlékezett, hogy rettentő sok víz volt benne. Próbálta lenyugtatni kalapáló szívét, és körülnézett. Természetesen a saját szobájában feküdt, az ablakon keresztül látszott már a hajnali derengés. A másik ágyon Lőrinc hortyogott. Összehúzta magán a vastag takarót, mert éjjel a levegő igen lehűlt, a kandallóban elhamvadt fa már semmi meleget nem adott, ő pedig az izzadságtól átnedvesedett hálóingben fázni kezdett. „Be kéne fűteni…” – gondolta magában, de sehogy sem akarózott kimásznia az ágyból. Megborzongott már csak a gondolattól is, hogy nekiálljon tüzet rakni, rőzsét, kis hasábot, nagy hasábot egymásra pakolni, szalmát tömni a résekbe, szikrát csiholni. Inkább egészen összegömbölyödött a fekhelyén, és igyekezett minél kevesebbet mutatni magából a külvilág felé. Lőrincet nem zavarta a reggeli hűvösség, talpa kilátszott a takaróként használt medvebőr alól, karja lelógott a földig, pelyhedző mellkasa fedetlenül emelkedett minden horkantásnál.

Fülöp elhatározta, hogy nem alszik vissza, hanem inkább mégis begyújt. Úgy gondolta, egyfajta próba lehet ez, amellyel edzi lelkierejét és elszántságát. Sosem szeretett arra gondolni, hogy Lőrinc mennyivel könnyedebben veszi az olyan nehézségeket, mint a hideg, az éhség, a fáradtság. Ő mintha sosem fázott volna, akkor evett, amikor elé került valami, és ha elfáradt, leheveredett. Fülöp ezzel szemben nem szerette a hideget, télen állig begombolt vastag ruhákat hordott, nyáron, amikor kimentek a Tóra fürödni, mindig ő ment be utoljára a hűvös vízbe, csak asztalnál volt hajlandó étkezni, a többiekkel együtt, és ha eluralkodott rajta az esti álmosság, addig bomlasztotta a társaságot, míg mindenki nyugovóra nem tért.

Mégsem rakott tüzet a kandallóba, hanem gyorsan magára kapkodta földön heverő ruháit, és inkább csendben kiosont a szobából. Gyenes király földig érő palotája még a hajnali homályba burkolózott. A kastély folyosóin lélek nem járt, csend ült az üres galériákon. Csak amikor a lakótorony lépcsőjén lépkedett lefelé, akkor ütötték meg Fülöp fülét az első hangfoszlányok. Megnyugtató volt hallani a távolból felszűrődő beszélgetést, mert már kezdte azt hinni, hogy valami titokzatos varázslat eltüntetett mindenkit a palotából, és ketten maradtak ott Lőrinccel, mint régen Bondoró elátkozott várában. Ám amint közeledett a hang forrásához, a királyi tanácsteremhez, tapasztalnia kellett, hogy a helyzet egyáltalán nem nyugodt: nagyon is izgatottan tanakodtak odabent. Belépvén a tanácsterembe, meg is pillantotta, kiknek a hangja szűrődött ki onnan: a nagy asztal körül Gyenes király ült a fő helyen, mellette az öreg Csobánc, egykori uralkodó, aztán az udvari főjövendőmondó és végül egy idősebb lovag, akiről Fülöp tudta, hogy ismeri, csak éppen nem jutott eszébe, honnan.

– Édesapám! – rikkantott egy ismerős hang a háta mögül, ám ezúttal Fülöp pontosan tudta, kié: Lőrinc robogott lefelé a lépcsőn, és robbant a tanácskozók közé, hogy szinte fellökte az ajtóban ácsorgó Fülöpöt.

A deres hajú lovag, mint később, egy kiadós apa-fiú ölelkezés után kiderült, kora hajnalban érkezett. Érkezésének oka pedig ott feküdt az asztalon Gyenes király előtt: egy levél. Gyenes értetlen képpel nézegette a papirost.

– Ezért utaztál el hozzánk? Nagyon helyes kis levél ez. Én nem látok benne semmi aggasztót.

– Mert nem ismered Zsanát, felség – pillantott zavartan a levélkére az ősz lovag, aki a fia viszontlátása fölötti öröméből visszazökkent a tanácskozás komoly és feszült hangulatába.

Fülöp, akit amúgy is érdekeltek az ilyen tanácskozások, különösen, ha izgatottság is volt benne, Lőrinc húgának említésére kétszeresen is hegyezni kezdte a fülét.

– Ezek nem a lányom szavai. Az ő kézírása kétségtelenül, de mintha nem ő írta volna mégsem. Valami rejtélyes dolog van e mögött, amit mi otthon képtelenek voltunk kibogozni.

Közben Gyenes odaadta a levelet az udvari főjövendőmondónak, aki hümmögve végigolvasta, megvizsgálta alul-felül, aztán továbbadta Csobáncnak, aki hunyorogva tartotta egy darabig kinyújtott kezében, majd továbbította Fülöpnek. Ez állt a papíron:

Jóságos Szüleim!

Örömmel tudatom, hogy

jól vagyok, és minden csodálatos itt.

Jobbára a tanulmányaimmal foglalkozom,

egyébként a barátnőimmel

töltöm az időt.

Elképesztő ez a hely, minden tudás

karnyújtásnyira van.

Élvezem a sok órát és leckét,

remek mestereim vannak.

Tanulni nem is küldhettetek volna jobb helyre.

Ezerszer ölellek benneteket,

maradok szerető lányotok,

Zsana

– Hát ez tényleg nem Zsanára vall – jegyezte meg Lőrinc, aki Fülöp válla fölött betűzte ki az üzenetet –, én még ilyen nyálasan beszélni sosem hallottam. Biztosan nem mondana olyat, hogy „egyébként”, „karnyújtásnyira”, meg hogy „remek”. És hogy így hízeleg a „mestereinek”… Mintha hallanák.

[A kedves olvasóban minden bizonnyal felmerültek kérdések a levéllel kapcsolatban, meg amúgy is talán érdemes lenne néhány részletet tisztázni, mielőtt folytatnánk a történetet. Miért alszik Rév Fülöp Nyár Lőrinccel egy szobában Gyenes király földig érő palotájában? Miféle mesterei vannak Lőrinc húgának, Zsanának, akikről oly hízelgően beszél? És mi az a hely, ahol minden tudás karnyújtásnyira van?

Nos, miután Fülöp és Lőrinc megoldotta a nagylapályi aszály esetét, és két király is kifejezte nekik háláját, beköszöntöttek a kevésbé dicsőséges hétköznapok. Lőrinc odaköltözött a balatóniai királyi palotába, és Fülöppel együtt folytatta tapasztalatgyűjtését az udvari élet álmos világában.

Zsana nem tarthatott vele (bár szeretett volna), mert szülei, mivel igen sok tudományban jó képességekkel rendelkezett, beadták (hiába tiltakozott) a világ leghíresebb iskolájába, a Magashegyi Tudósok zord kastélyába, ahonnan a világ legnagyobb koponyái kerültek ki. Innen jött a kérdéses levél. No de térjünk vissza gyorsan a tanácskozókhoz, mert míg én itt magyaráztam, újabb fejlemények lettek…]

– Leveled érkezett, felség. – Az Udvari Postamester, aki az imént lépett be a tanácsterembe, meghajolva adta át a lepecsételt tekercset Gyenes királynak. A király feltörte a viaszzárat, és kigöngyölítette a fóliánst.

– Ezt is a lányod írta – mondta éppen csak rápillantva az aláírásra. Az öreg lovagnak nyújtotta a levelet, aki mohón megragadta, és olvasni kezdte, majd aggodalommal vegyes csalódás ült ki arcára.

– Még csak nem is nekem, hanem a fiatalúrnak.

Ez a levél is Fülöpnél kötött ki, ő pedig szépen egymás mellé helyezte a két írást az asztalra. A második levélben ez állt:

Gyenes király, Felséges uram!

Engedd meg nekem, szerény alattvalódnak, hogy egy rendkívüli kéréssel forduljak hozzád, hiszen jól tudom, hogy teendőid bokrosak, mégis örülnék, ha ezt a levelet továbbítanád pártfogoltadnak, annak a kérges lelkű Rév Fülöpnek, aki eddig egyszer sem érezte szükségét, hogy írjon nekem pár sort.

Remélem, eljut hozzá levelem, szavaim innen őt illetik:

Tökfej!

Egyébként köszönöm kérdésed, minden csodás.

Maradok szerető távoli ismerősöd:

Zsana

– Megint ez az „egyébként”! – csóválta a fejét Lőrinc.

– Azért ebben már jobban ráismerek a stílusára – meredt a papirosokra Fülöp, és nem tűnt a megállapításától egy hajszálnyit sem vidámabbnak.

– Nem értem, nem értem. Minek ezeknek a semmitmondó üzeneteknek két levél? – vakarta a feje búbját Lőrinc apja.

– Én meg azt nem értem, minek hívtuk össze emiatt a tanácsot – piszkálta a körmét Csobánc.

– Mindenesetre érdekes, hogy egyszerre küldte a két levelet – gondolkozott hangosan az udvari főjövendőmondó –, és ráadásul az elsőt úgy írta meg, hogy az ő szerető apja érezze, valami baj van, a másodikat pedig úgy, hogy bár Fülöpnek szól, mégis először a király kezébe kerüljön. Ezek, azt hiszem, nem mellékes körülmények.

Egyszeriben Fülöpnek viszketni kezdett a talpa, s ha Fülöpnek viszket a talpa, az az izgatottság jele. Tenyerét az egyik lapra fektette, és arca felderült. Aztán a másikra, és nyomban gondterheltté vált.

– Megvan a megoldás!

– Nocsak – vonta fel a szemöldökét Gyenes király.

– Emlékszel, felség, amikor olvasni tanítottál? – fordult Fülöp Csobánc felé.

– Hogyne – bólintott az öreg.

– Volt az egyik kódexben egy csomó vers, jók is, meg elég rosszak is, de mindegyik szerelmes vers. És emlékszel, hogyan írták bele a versekbe a dalnokok a szeretett hölgy nevét titkos üzenetben?

Csobánc a levelek fölé hajolt, és ő is rátette tenyerét a sorokra, ugyanúgy, mint Fülöp egy perccel korábban.

– A nemjóját!

– Mit láttatok? Mi van ott? – kérdezte vöröslő arccal az aggódó apa.

– Értem már – fürkészte az udvari főjövendőmondó is a két üzenetet.

– Ne húzzátok az idegeimet! – vesztette el lassan Gyenes király is a türelmét.

– A kezdőbetűk! Rakd össze minden sor első betűjét! – tolta Csobánc az uralkodó elé a két levelet.

– JÖJJETEK ÉRTEM – olvasta lassan az elsőt Gyenes –, és GYERTEK ÉRTEM. Azért ez nem semmi, az agyafúrt leányzó azért címezte nekem, hogy legyen „gy” betűje a mondat elején.

Fülöpnek először egy szó visszhangzott a fejében: tökfej. Próbálta meggyőzni magát, hogy csak a t betű miatt volt szüksége rá Zsanának, de valamiért mégsem esett jól neki. Aztán lassan kezdtek visszatérni gondolatai az üzenet lényegére.

– Ez egy segítségkérő levél! Ráadásul kettő!

* * *

A nagyméltóságú udvari tanács egy percig mélán bámult a két papírra. Fülöp tekintete hol Gyenes királyra, hol az udvari főjövendőmondóra ugrott, tőlük várta a következő lépést, s ha várta, hát nem csalódott:

– Ahol segítséget kérnek, ott segítség adatik – állt fel Gyenes ünnepélyesen.

– De szépen mondtad! – mosolygott a bajsza alatt gonoszkásan Csobánc. – És hogyan adatik az a segítség?

– Ööö… Mindjárt kitaláljuk… – A király tétován visszaült székébe.

– Talán megostromlod a Magashegyi kastélyt?

– Szó sem lehet ilyesmiről! – szólt közbe az udvari főjövendőmondó. – A Magashegyi Tudósok köztiszteletben álló társaság, nem lehet egy kislány rejtett szavaira alapozva megtámadni őket.

– Én sem erre gondoltam – pislogott Gyenes kissé meghökkenve az udvari főjövendőmondó hevességétől –, ez eszembe sem jutott. Azonban mégis meg kell tudnunk, miért írta Zsana a leveleket. Meg kell tudnunk, mi folyik abban a köztiszteletű iskolában.

– A leányzó nem véletlenül írta a sorfőkbe az igazi üzenetet – babrálta hosszú szakállát az udvari főjövendőmondó –, biztosan ellenőriznek minden kimenő postát.

– Küldhetnénk követeket – vetette fel Lőrinc apja.

– Nem hiszem, hogy sokra mennénk vele – rázta a fejét Csobánc –, nyájasan körbevezetnék őket, csak a szépet, csak a jót mutatva, gazdagon vendégül látnák a delegációt, aztán útjukra bocsátanák a derék diplomatákat. Nem derülne ki semmi.

– Akkor küldjünk oda egy kémet! – javasolta Gyenes.

– Hogy jutna be? Milyen indokkal menne oda? – kérdezte az udvari főjövendőmondó, és ráncolt homlokán látszott, hogy nem jósol sok sikert egy ilyen küldetésnek.

– Mi lenne, ha beiratkoznék? – szólalt meg végül Fülöp, akit már nagyon bosszantott ez az eredménytelen tanakodás.

– Micsoda? Küldjünk oda még egy gyereket, amikor a másik épp el akar szabadulni onnan? – Csobánc nem helyeselte a felvetést.

– Nem egyet, kettőt. – Lőrinc szorosan Fülöp mellé állt. – Ketten már kiteszünk egy egész kémet.

Fülöp arca lángolt, egészen melege lett.