Irene Solà

Szemet adtam neked,

s te a sötétségbe néztél

A fordítás alapjául szolgáló mű

Irene Solà: Et vaig donar ulls i vas mirar les tenebres

Editorial Anagrama S.A., Barcelona, 2023

Fordította

NEMES KRISZTINA

A fordítás a Ramon Llull Intézet támogatásával készült.

© 2023 Irene Solà

Translated from Catalan © Nemes Krisztina, 2024

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Bakucz Dóra

Felelős szerkesztő Rostás Eni

Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni

Korrektor Tomka Eszter

Műszaki vezető Takács Klári

A borítót Farkas Anna, a kötetet Pintér József tervezte

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-4474-2

TARTALOM

Mielőtt megvirrad

Reggel

Dél

Délután

Este

Éjszaka

Szerzői jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Oscarnak

MIELŐTT MEGVIRRAD

„gonosznak látszott, pedig csak öreg volt”

Szabó T. Anna

Lilás volt a sötét, és folyton változott, homályos meg bíborszínű, de kék, zümmögő, pettyezett, vak, sűrű, mély és ragyogó is volt egyszerre. Csak úgy hemzsegett benne a sok kukac, ág, remegés, erezet s a pöttyök. A formátlan foltok összeálltak: egy szoba vaskos falai és mennyezete, egy ágy, egy éjjeliszekrény, egy komód, egy ajtó, egy ablak. Recsegett-ropogott ez a sötétség. Mocorgott, mormogott. Horkolt. Orrhangú, tompa, goromba horkolással. Nyikorgott, nyeldekelt és fulladozott. A hangos hörgés az ágyból tört elő, a középen púposodó és alvó valamiből. Egy öregasszonyból. Jó nagydarab öregasszonyból. Bernadeta szeme csukva, szemhéja pillátlan, mint a gyíké, szája nyitva, ajkai lilák és vértelenek, hosszú, zsíros haja szétterül a párnán. Ronda. Vagyis annak látta a másik nő, Margarida, aki egy fonott székben üldögélt mellette, s összekulcsolt kezét az ölébe ejtve malmozott.

Az ágyban Bernadeta ügyetlenül levegő után kapott, egy félbemaradt, rekedt horkantást hallatott, majd megszűnt lélegezni. Kint megszólalt egy kuvik, aztán csend lett. Margarida abbahagyta a malmozást. Kinyújtotta a nyakát, az öregasszonyt figyelte, s egy pillanatra azt hitte, hogy vége. Eljött az ideje. De Bernadeta szájának sötét szakadékából sóhaj tört fel, beszívta a levegőt, és folytatta a hörgés-morgást. Margarida visszadöntötte a hátát a fonott szék támlájának, s pörgette tovább egymás körül a két hüvelykujját. Verébfejű, csenevész öregasszony, tekintete komoly, a szája egyenes vonal, beesett orcák, aszott nyak, görbe vállak. És imádkozott. Egész áldott éjjel imádkozott szegény Margarida. Mert az Úr parancsa az, hogy imádkozzunk, s másokat is imára buzdítsunk. De mivel Margarida nem tudott imára buzdítani, mert az a nyelv, amit az ő rokonsága használt, már aki egyáltalán megszólalt közülük, olyan röghöz ragadt volt, mint az életük, amivel semmi szépet nem lehetett mondani, hát imádkozott helyettük is. Tette ezt abban a reményben, hogy ha sokat imádkozik, előbb vagy utóbb meghallgatásra talál az Úrnál, aki felismeri őt a sok bűn és bűnös lélek között. Atyai karjai közé öleli, s azt mondja majd, hogy sosem kellett volna elhagynod engem, „leánykám”, meg azt is, hogy Margarida jó és szent életű, s hogy megbocsát neki. Megbocsátja az általa elkövetett dolgokat, meg azt is, amit a többiek csináltak.

Először is azokért imádkozott, akik nem voltak ott. Akik elmentek, s nem tértek vissza. Aztán az emberéért, Francescért. A fiaiért, Bartomeuért, Esteve-ért és Kisrókáért. S az apjáért, Bernadíért. Báránylelkű Martíért meg Sánta Martíért nem imádkozott, mert azoknak semmi közük nem volt hozzá. Aztán sorra vette a nőket a házból. Imádkozott anyjáért, Joanáért, akármilyen nyomorult is volt, meg a húgáért, Blancáért, akármennyire is eltévelyedett. Az unokahúgáért, Àngeláért, még ha Àngeláért imádkozni nem is volt más, csak időpocsékolás, meg az ükunokahúgáért, Dolçáért, még akkor is, ha Dolçának a pokolban kellett volna már elrothadnia, s az ő kiabálását hallani a kövek alól, amiért az volt az apja, aki. Imádkozott még Elisabetért is, aki nem a rokona, s nem is volt az soha, mégis minden érte mondott miatyánk háromszorosan nyomott a latban. Bernadetáért is imádkozott. De őt inkább csak szemmel tartotta, míg az öregasszony úgy aludt, mint egy fa tövébe hullott, rothadt gyümölcs. Mert Margarida a világért sem akarta elmulasztani a pillanatot, amikor Bernadeta meghal. Látni akarta. Látni akarta, ahogyan megtagadják tőle az isteni kegyelmet és üdvösséget, mert annyiszor összeadta magát az ördöggel.

Margarida annak idején reménykedve várta a halált. A sajátját. Úgy képzelte el az életből való kilépést, mint egy ragyogó robbanást, az örömök örömét, mikor minden porcikája beleremeg az Istennel való találkozásba, s belefullad az eksztázisba az angyali seregek lantjainak és harsonáinak szavára. Alleluja! Dicsérjük a Magasságos szándékait! Dicsértessen a Teremtőnk. Olyan sokszor elképzelte, hogy úgy érezte, mintha már meg is történt volna. Hogy lépteire megnyíltak a mennyország kapui. Hogy a kerubok zengték dalaikat! Rózsás ajkuk nedvesen csillogott, orcájuk bársonyos volt, szemükben örömkönnyek ragyogtak. Mezítláb járkáltak, aranykoronát és selyemtunikát viseltek, amit a mellük alatt zsinórral fogtak össze, ami szintén aranyból volt. S az angyalok között ott állt a Mi Urunk. A Mi Urunk, akinek az arca szakasztott olyan volt, mint Francesc arca, az álla közepén egy kis gödröcskével, a két keze durva, mindegyik ujján gyűrű, s ezzel a kézzel húzta magához, hogy megcsókolja, éppúgy, ahogyan az embere csókolta az esküvőjük napján. „Isten hozott a Dicsőségben” – mondta neki. Majd amikor az örömből áradó, csillogó fényben Margaridának újfent sikerült kivennie az Úr feléje kínált ajkát, az Úr két hatalmas szemét, melyek szinte kikanalazták belőle a bánatot, annyira hozzáhajolt s egészen közelről nézett az asszonyra, így látta mindazokat a dolgokat, amiket szegénynek át kellett élnie, s folytak az Úr könnyei, mintha tejből lettek volna.

De ó, jaj, leánykáim, micsoda csalódás! Mert amikor Margarida meghalt, összekulcsolt kézzel, rózsaszín körmökkel, melyek színe később fehérre változott, tátott szájjal, behavazott szemmel, tekintetét az örökkévalóság örömeire szegezve, egész valójában felkészülve, zihálva, vágyakozva és elgyengülve, nem voltak kerubok, se harsonák, se ragyogó robbanás, se minden porcikájának remegése az Úrral való találkozáskor, se végérvényesen kiáradó öröm, se mindent elöntő, önkívületi állapot. Csak egy csapat mogorva képű, koszos nő állta körül. Groteszk és közönséges némberek. Így, ahogy mondom. Pont olyan szomorú, amilyennek hangzik. Mert amikor Margarida kicsi, háromnegyedes szíve azt mondta, hogy elég, leállt, összerándult egy csomóba, nem vert tovább, isten veletek!, köréje gyűltek a rokonai. S a mennyország, az angyalok meg az orcáját törlő isteni kéz helyett nem volt ott más, csak Joana, az anyja, aki egy fogatlan kancához hasonlított, a testvére, Blanca, az egyetlen a jelenlevők közt, akinek látása egy kicsit, de semmiképp se túlzottan, felvidította, az unokahúga, Àngela, akinek így, a halálon túl is ugyanolyan vaddisznóképe maradt, és Elisabet, akinek Margarida legszívesebben minden szál haját kitépte volna tövestül, ha nem érezte volna magát olyan tompának, elgyöngültnek. De meg voltak halva! Mind a négyen. Szent Szűzanyám, némelyikük már hosszú évek óta halott volt. Elkárhozott lelkek! Margarida csak forgolódott, egy szó se jött a szájára, annyira meg volt rémülve. De voltaképp úgyse hallotta volna senki, mert a rokonsága, ezek az asszonyok, egyre csak kiáltoztak: „Margarida, Margarida, MARGARIDA!”, miközben húzták-vonták a hónaljánál fogva, s kacagtak, és az anyja, akinek a mosolyában a fogak helyén lyukak tátongtak, így üdvözölte: „Isten hozott Margarida, de jó, hogy megjöttél!”, mintha maga az ördög nyitotta volna előtte a pokol kapuját. Szegény Margarida, még ki sem hűlt, csak nézett rájuk olyan aprócska szemmel, mint a fenyőmag, s rémület fogta el, ahogy nézte őket, milyen ijesztőek, sokkal csúnyábbak, mint amilyennek emlékezett rájuk, s arra gondolt, ez csak egy álom, mert ez lehetetlen, mert ő nem halt meg, mert nem lehet, hogy így legyen, nem erről van szó, kizárt dolog, nem, nem, nem, kérlek szépen, Uram, légy szíves, az isten szerelmére, Szűz Mária, az összes angyalok és szentek nevében kérlek.

Ha Margaridán múlott volna, akkor Bernadeta halálakor, mert már aligha lehetett hátra sok addig, nem rendeznek semmiféle ünnepséget. Mindaz, amire a léhűtő rokonsága gondolt, és amiről az utóbbi pár órában beszélt, hogy így az evőeszközök, meg úgy a kecskegida, s a kék talpú poharak, és mi legyen a fánkkal meg a páclével, minden kizárólag az ünneplés körül forgott, az ünneplés, az ünneplés és csakis az átkozott ünneplés körül. Joana a konyhában üldögélt, behúzódva a helyére, a sutba, onnan irányította őket, ide gyertek, oda menjetek, most ezt csináljátok, most meg amazt, és a nők úgy járkáltak ide-oda a házban, mint egy bűnszövetkezet tagjai. Ha Margaridán múlott volna, ő az öregasszony halálára egy józan, mértéktartó, tiszteletteljes és szerény fogadást szervezett volna, nem olyat, amilyen az övé volt.

Hogy sírt, hogy zokogott szegény Margarida, mikor ahelyett, hogy a mennyországba jutott volna, ahol a lelkek pásztora fogadja, a saját otthonához tartozó, tenyeres-talpas, tompaagyú, régi sebekben örömmel vájkáló asszonyok lecincálták a lépcsőn, de úgy, hogy ennyi erővel akár le is guríthatták volna. A konyhába vitték, odaültették a megterített asztalhoz, amin tányérok, poharak és fazekak sorakoztak. Aztán kinyitották a szájukat, és ettek, ittak, hangoskodtak, tapsoltak, nem győztek koccintani, ünnepelni, fel-felpattantak, nyújtogatták a nyakukat, égnek lökték a karjukat. A förtelmes egytálétel, amit elébe tettek, megtelt Margarida könnyeivel. Olyan lett tőle, mint valami leves. De nem akadt egy se a rokonai közt, aki jó szívvel lett volna iránta, s vigasztalja. Egyetlenegy sem. Még az anyja sem. A tulajdon anyja, akinek a húsából és véréből a világra jött. Csak a vigadozás, a rikoltozás, az ivászat meg a viccek, miközben az asztalt lökdösi a fenekével, ez az ő anyja. Csak a hangoskodás meg a dáridózás, ez Joana. Felmászott a padjára. Margarida ijedten figyelte. A többiek meg kiabáltak és biztatták. S az anyja táncolt! Mintha nem emlékezett volna semmire, vagy mintha meg akart volna szabadulni az emlékeitől. Mintha nem emlékezett volna arra, amire nem akart emlékezni. Mintha abban a borzasztó, kísértetekkel teli konyhában már nem volna jelentősége a megtörtént dolgoknak. A leélt életeknek. Anyáknak és lányaiknak.

A ház úgy nyikorgott, mintha a csontjai ropognának. Aztán hosszú csend következett, amit csak a kinti bagolyhuhogás tört meg, majd megint csönd lett. Az éjszaka behúzódott a tanyaházba, ahogy az apróvadak a vackukba, s az árnyak csak járkáltak egyre, lábak nélkül, fel és alá a házban. Minden zugnak megvolt a maga súlyos, öblös, mélységes sötétje. A szobát, ahol Bernadeta aludt, komorság uralta. A fogadószoba gyászos hangulatot árasztott. A lépcsők, mint egy kút. Az előtér baljóslatú. A konyha, mint a farkas torka. Feneketlen sötétség. A falak, a tűzhely, az ablak, az asztal, a székek, a mosogató, nem látszott semmi. Csak a szurokfeketeség. Joana a padján üldögélt. Nagyon öreg asszony volt. Lóarcú, az egyik szeme jobban nyitva volt, mint a másik, a haja ősz és olyan loboncos, mint egy sörény, karja vastag, hasa nagy. Az volt az ő helye, a tűz melletti pad, még ha mostanság már nem is raktak soha tüzet a tűzhelyen.

Joana a Clavell-birtok örököséhez ment feleségül, a Sant Miquel dels Barretons-kápolnában mondta ki az igent megszámlálhatatlanul sok esztendővel ezelőtt. A szertartás egyszerű volt, csak a legszükségesebbre szorítkozott, és délelőtt tartották, hogy az ifjú párnak legyen ideje hazaérni, mielőtt leszáll az éj. Mint férj és feleség gyalogoltak hát felfelé úttalan utakon, meredek kaptatókon, a zöld minden árnyalatának pompájával körülvéve. Hegyláncokon, hágókon, vízmosásokon, szurdokokon, patakokon és sűrű növényzettel borított, nyirkos völgyszorosokon keltek át, bükkök, rezgőnyárfák, nyírek, mogyoróbokrok, magyaltölgyek, szilfák és nyugati szamócafák között, melyek egyre sűrűbben nőttek, s úgy fogták közre őket, mint egy fojtogató ölelés, mígnem a fény úgy esett az ifjú házasok ruhájára, mint egy maroknyi aprópénz. Joana és Bernadí egy egész napon át gyalogolt az isten háta mögötti, nehezen járható hegyek közt, s csak akkor álltak meg, ha valahol keresztet találtak. Bernadí lehajtotta a fejét, és lehunyt szemmel kérte az Urat, ne hagyja, hogy útjukat farkasok és rablók keresztezzék. Joana odaállt mellé, s ő is összetette a kezét, de nem imádkozott. A párját nézte. Mert házasok voltak ugyan, de csak három napja ismerték egymást, jóformán még meg se nézhette magának. Figyelte hát a lilás, csupa véraláfutás kezét, a hurkavastagságú ujjakat, a szőrös tarkót, a hatalmas hátat, a krumpliforma orrot, a ráncokkal barázdált homlokot, s a sűrű szakállat, ami vadszederként kúszott fel az arca két oldalán egészen a szemöldökéig. Bernadí imádságai azonban hiábavalóak voltak, Joanának alig jutott ideje rá, hogy megállapítsa, a férje olyan, mint egy vadkan, mert délután a gonosz vadállatok belefogtak az éneklésbe. A vér megfagyott tőle az ereikben. Minden elnyújtott üvöltés olyan volt, mintha hideg tőrt szúrtak volna az ember hátába, aminek a hegye elért egészen a hasig; ha nem vettél levegőt, nem lyukasztott át, csak megpiszkálta az ételt a beleidben. És Bernadí, aki már jó ideje érezte a bestiák közelségét, s nyugtalanul figyelte a fák közötti kékséget, a lombok zöldjét meg az ágak hirtelen moccanását, elkáromkodta magát és kiköpött. Ő ment elöl, Joana meg a nyomában, s összezavarodva figyelte, hogy mit csinál a férje, aki nagyokat csapott a sziklákra és a fatörzsekre, és meg nem állt ugyan, de a bal lábát úgy mozgatta, mintha nem is az övé lenne, és mérgesen húzta a földön. Még száz lépést sem mehettek felegyenesedve attól kezdve, hogy a bestiák üvöltésbe fogtak, mikor Bernadí a fogát csikorgatva térdre rogyott abban az ijesztően sűrű, sötét erdőben, s a paraszti lábbeliből egy vastag, sárga körmű, szürke lábat bújtatott ki, amit elkezdett vakarni, vakarni, s csak vakarta egyre növekvő nyugtalansággal. S akkor Joana meglátta. Ó, szentisten! Jóságos Szűzanyám! Bernadí lába szőrös volt és büdös, és csak négy ujja volt. Csak négy! Joanának majd kiugrott a szíve örömében. Alig tudta legyűrni a késztetést, ami hatalmas erővel lökte volna térdre, hogy Mária Magdolna módjára csókjaival borítsa azt a patát. Ám Bernadí addigra épp megnyugodott. Visszahúzta a lábbelit a sok dörzsöléstől kivörösödött lábára, s az ember meg az asszony újra nekivágott az útnak, sarkukban ott lihegett az este meg a vadállatok vészjósló csatakiáltásai. Mielőtt odaértek volna a Clavell-házba, Bernadí a maga hallgatag, gyakorlatias módján elmondta, hogy öten voltak testvérek, de a másik néggyel végeztek a vadállatok. Először a birkákat ették meg. S amikor már nem maradt egyetlen birka se, a vadállatok betörtek a házba, és a kishúga karján meg a koponyájának egy épen maradt darabján kívül szőröstül-bőröstül felfalták a testvéreit. A legnagyobbat, Bernadít, aki őrült módjára forgott körbe-körbe és ordított, ahogy a torkán kifért, nem ették meg a farkasok. Túl nagy falatnak tűnt. Csak a bal lábának a kisujját tépték le egy ügyetlenre sikerült harapással. A kisujj helyén a lábán egy erősen kidudorodó, fényes, fehér forradás maradt, ami viszketett, mint a veszedelem, ha farkasüvöltést hallott.

Bernadí anyja megbetegedett, miután a farkasok felfalták négy gyermekét, mint a kiscsirkéket. Megdagadt a teste. Először a lábai lettek duzzadtak és lilák. Aztán a térdei dagadtak feketére. Utána a hasa püffedt fel, mint a fészekből kipottyant madárfiókának. És meghalt. Aztán amikor a vadállatok kikaparták a sírjából, és megették az arcát meg a kezét, mint akik pontosan tudják, hogyan kell megszégyeníteni és vérig sérteni valakit, Bernadí és az apja, a család két megmaradt tagja felkiáltott, ebből elég, ez így nem mehet tovább! És hadat üzentek. A Szent Védelmező s a dicsőséges Szent Balázs, Szent Pál, Szent Ágota és Szent Antal kegyelmébe ajánlották magukat, kérték, óvják meg őket a bajtól, az ördögtől, a farkasoktól, kutyáktól és minden bajt hozó vadállattól, s nekifogtak, hogy felkutassák a farkasodúkat. Ezek mindig délre néznek, és víz közelében vannak. Ki lehet nyuvasztani egy egész alomnyi kölyköt. Huszonöt napos korukig még csak szopnak. S kitették a rántóhurkokat meg a kaptányokat. Egy szirtfal szélére pallót állítottak, annak a végébe tették a csalit. A palló innenső végét egy kővel fogatták le, amit lombokkal takartak be. S amikor az állat felmászott a pallóra, hogy elérje a zsákmányt, lezuhant a mélybe. Kettesével kötözték össze a nyílvesszőket kancasörényből kihúzott szálakkal. Hatot, hetet is egybefűztek, meghajlították az egyiket az egyik, a másikat az ellenkező irányba, és amikor karikába görbültek, akkor beledugták egy húsdarabba, ami nagyobb volt, mint a nyílvesszők, de ahhoz elég kicsi, hogy a farkas egyben nyelje le. Ide is, oda is kitették a húscafatokat, s a farkasok rágás nélkül kapták be a csalétket. Emésztés közben szétnyíltak a nyilak, keresztbe álltak, és kilyukasztották az állat belét.

A jó években Dosrius környékén apa és fia nyolcasával vadászták a farkasokat. Vilamajor környékén hetesével, Sant Hilari mellett féltucatnyival végeztek. Espinelves és Viladrau környékén a legnagyobb anyafarkasokat kapták el, amelyek valaha is léteztek az Agudes hegyeiben, a legnépesebb almokkal együtt, Sant Sadurní d’Osomort, Sant Celoni, Vilanova de Sau, Rupit meg Folgueroles körül annyit ejtettek el, hogy már számolni sem tudták. Bernadí meg az apja felkutatták a farkaslyukakat, leadták a figyelmeztetést a házaknak, ahol a gazdával előre megegyeztek, hogy összegyűjtik a környékbeli embereket, aztán jelt adott a farkasölő vezér, aki az öreg volt, és mindenki kiabált, vasakat ütöttek egymásnak, hogy szorosabbra zárják a kört a hajtóvadászatra kiszemelt terület körül, s rátereljék a farkasokat a keskeny ösvényekre, bele a vermekbe vagy neki a szirtfalaknak, ahonnan lekergették őket a mélybe. Ott aztán agyonverték őket kővel vagy lándzsákkal, parittyát vagy gerelyt hajítottak rájuk, vagy farkasvillával agyonszurkálták, utána meg elevenen megnyúzták vagy a kutyák elé dobták, hogy falják fel őket. Bernadí apja szerette a hajtóvadászatokat. Mert társaságban volt, mert az emberek kiabáltak és nevettek, s mert a farkasok rettegve szűköltek a sokaság előtt. De egy napon Vora közelében egy sarokba szorított farkas nekirontott az öregnek, és beleharapott az arcába, de úgy, hogy amikor végeztek vele, még akkor is az összezárt pofájában tartotta az öreg száját. Mintha csókolóztak volna. Az öreg állkapcsa csonka maradt, arcán lyukak éktelenkedtek, alig bírt nyelni, de nemsokára már nem is volt szüksége rá. Mert a nőstény farkas veszett volt. A veszettség pedig olyan, hogy rá se bírsz nézni az ételre, s nem kívánsz inni se. Először fejfájásra panaszkodott. Később kezdtek maguktól mozogni az arcizmai, s az arcán a lyukakon át kilátszottak a fogai. Aztán kicsavarodtak a tagjai. Utána őrjöngeni kezdett. Habzott az orra, a szája. És Bernadí arra gondolt, nagy rémülettel, hogy ha őt is elkapják, ha az álnok farkasok hátulról rátámadnak, és felfalják a barlangjukban, akkor megnyerték a háborút. Véget vetett apja szenvedésének, és elszaladt a legközelebbi faluba, történetesen Sevába, hogy keressen magának egy lányt, akit elvesz feleségül.

Joana, aki verejtékezve és zihálva igyekezett az ifjú férj hatalmas lépteinek nyomában maradni, arra gondolt, hogy hiszen ő egész eddig rá várt! Pont őrá. De még mennyire, hogy őrá! Mert Joana egy férfit kért magának, s könyörgött érte minden lehetséges módon, ahogy férfiért könyörögni lehet. Hanem az csak nem jött. Kérte a Jóistentől, a Szűzanyától meg Szent Antaltól, de azok nem hallgatták meg. Mígnem aztán Garreta – egy öregasszony, aki szintén ott szolgált Sevában, s nem evett mást, csak kenyérlevest tejjel, mert nem volt már egyetlen foga sem, és Joana nem akart olyan lenni, mint Garreta, akire, ha ránézett, mindjárt az jutott az eszébe, hogy te Jóisten, add, hogy ne legyek olyan, mint Garreta, csak olyan ne, mint ő, öreg, magányos és fogatlan, aki örökké csak kenyérlevest eszik –, egyszer csak megkérdezte tőle: „Miért sírsz, gyermekem?” Joana pedig azt felelte, azért sír, mert olyan lóképű. Hogy olyan a képe, mint egy kancáé. Amint ezt kimondta, még jobban rázendített a sírásra, mert a Szűzanya meg Szent Antal hátat fordítottak neki, és csak hagyják, hogy felmagzódjon, mint a saláta, anélkül, hogy lenne valahol egy házasulandó legény, aki őt akarná elvenni. Erre azonban Garreta puhatolózni kezdett nála: „Ha nem adja meg az Egyik, miért nem fordulsz a Másikhoz?” Joana pedig nagyon halkan azt válaszolta, hogy nem tudja, hogyan lehet valamit kérni a Másiktól. Garreta felajánlotta a segítségét. Azt mondta, hogy ha Joana úgy látja jónak, akkor ő elmagyarázza neki. Azt mondta, hogy ha csak egy dolgot akar kérni, akkor jobb, ha egyedül megy oda a helyre kora reggel. Hogy meg kell ölnie egy macskát. Hogy az ne legyen se kicsi, se nagy. Legyen közepes. És mindkét szemébe egy babot kell nyomnia, meg még egy babot a szájába, és egy babot a segge lyukába. S aztán el kell temetnie, és a sírhalomra keresztet kell rajzolnia, a keresztre meg rá kell pisálnia. Akkor aztán előjön az ördög, és kérheti tőle, amit kérni akar.

Joana akkor látta meg, amikor a csípőjét rázogatva próbált az utolsó vizeletcsöppöktől megszabadulni. A fák között. Először a szemét. Mert a szeme csillogott. Aztán a foltot, amit a vastag nyak, a púp és a hát alkotott. S végül a bikát. Mert bika volt. Lenyűgöző látvány. Minden porcikája fekete, mint a legsötétebb feketeség. Fekete volt a szarva, fekete a szeme körül a hús, feketék a szempillái; feketék a fülei; fekete a csupa takony pofája, a göndör fürtös homloka, a nyakán kidagadó erek, a lábai, a patái, a hasa, a lapockái, a szeméremteste; mind fekete. Olyan sötét volt, hogy mellette világosnak tűnt az éjszaka. És közeledett. A szőre csillogott, mint a víz tükre. Fújtatott, és olyan bűzt árasztott, mint a piszkos, posványos vizek. Olyan erős bűze volt, hogy szúrt. Joana leengedte a szoknyáját, és felegyenesedett. A bika sokkal édesebb és mélabúsabb hangon szólította meg, mint ahogy azt bárki is képzelte volna róla, s azt kérdezte: „Mit akarsz, jó gyermek?” Joana hangja olyan vékony volt, mint a madárcsipogás, mikor válaszolt: „Egy épkézláb férfiembert akarok magamnak – válaszolta –, aki örököl, legyen egy darab földje, és fedél a feje fölött.” Az ördög ráállt az alkura. A kiházasításért cserébe Joana lelkét kérte. Aztán elment a derengő holdfényben, hogy kerítsen magának egy tehenet. Másnap Bernadí Clavell feleségül kérte Joanát.