Lukács Liza

Ne cipeld tovább

Örökölt családi minták a táplálkozásban és az érzelmi evés

Copyright © Lukács Liza, 2022

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

„Ez a könyv a táplálkozás pszichológiájáról szól.

A könyv elolvasása nem helyettesíti az orvosi kivizsgálást

testsúlyproblémák és evészavarok esetén.”

ISBN 9786156471123

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Nagyszüleim emlékére

AKI A KEZÉT FOGJA

Bevezetés.
Holott már nyakig benne vagyunk

2021 tavaszán meghívást kaptam egy sajtókonferenciára, amely az elhízás elkeserítő hazai adatait mutatta be, és arra akarta felhívni a figyelmet, hogy az elhízás betegség. Nem esztétikai kérdés. Nem életstílus. Nem az, hogy „szeretek enni”. Nem egy „majd kinövi” állapot. Nem egy „holnap” elkezdett diéta. Nem a majomszeretet megnyilvánulása. Az elhízás a „test zsírtartalmának kóros mértékű felszaporodása, amely a testi-lelki egészséget károsan befolyásolja”.[1]

Két orvos és én voltunk jelen a szakma oldaláról, mindannyian évtizedek óta dolgozunk a túlsúly, az elhízás, a cukorbetegség vagy az evési zavarok területén. Egyikük egy obezitológiai kórházi osztály főorvosa. A másik pedig egy olyan területen dolgozik, ahol főleg cukorbetegek gyógyszeres kezelésével foglalkoznak, és nap mint nap szembesül azzal, hogy hiába a korszerű ellátás, az egyre fejlettebb gyógyszeripari technikával kidolgozott szerek és módszerek, a túlsúllyal és diabétesszel küzdő páciensek egy jelentős hányada több időt és energiát fektet abba, hogy miként titkolja el a kezelőorvosa elől a valós étkezési szokásait, mint abba, hogy betartsa az életmódváltásra vonatkozó javaslatokat és az előírtaknak megfelelően használja a gyógyszereit.

Ebben az időszakban éppen felfutó ágban volt a koronavírus-járvány harmadik hulláma, alig egy hónapja adták be az első mRNS-alapú vakcinákat, még mindenki tisztes távolságot tartott a többiektől, maszkban beszélgettünk a kamerák előtt is. Ekkor még jóval több volt a kérdőjel a vírussal kapcsolatban, mint a válasz, de azt már nagy magabiztossággal ki lehetett jelenteni, hogy a súlyos lefolyású, kórházi kezelésre és gépi lélegeztetésre szoruló páciensek között kiemelkedően sok az elhízással (kiváltképp az extrém, kóros elhízással) küzdő ember. A másik leginkább veszélyeztetett csoportba pedig a diabétesszel élők tartoznak. Ez adta meg ennek a sajtókonferenciának a valódi aktualitását. A probléma viszont már ekkor sem volt új keletű: évek óta halljuk, hogy a magyarok ütemesen híznak, mert sokat esznek, sőt egyre többet. Zsíros ételeket főznek. Sok egyszerű szénhidrátot nassolnak. Cukros üdítőket isznak naponta víz helyett, és tekintélyesek a fejadagok is. Ráadásul a magyar kultúrának szerves része, hogy jó vendéglátók vagyunk, ami nagyjából egyenlő azzal, hogy hatszor annyit főzünk és tálalunk fel a rokonságnak, mint amennyit képesek elfogyasztani. Mindeközben pedig sokszor el kell hangoznia az „egyél még”, „semmit nem ettetek”, „most friss, most kell megenni” felszólításoknak. A tányéron maradékot hagyni nem illik, az a pazarlás netovábbja, és a konyhában napokig talpaló háziasszonynak a repeta után kitunkolt tányér jelenti az elismerést. A „nagy”, a „sok” és a „finom” olyan mértékegységek, amelyek valós éhségérzet nélkül is indokai lehetnek az evésnek. Napjainkban a 18–65 év közötti felnőttek 62%-a súlytöbblettel él, 28%-uk pedig olyan jelentős súlyfelesleget cipel, ami az elhízás orvosi kategóriájába tartozik. Még tovább emelkednek ezek az arányszámok, ha a 65 év feletti lakosságot nézzük: közöttük 80% a túlsúlyosak aránya. A 12–15 éves gyerekek 35-40%-a túlsúlyos vagy elhízott, de a kicsik, a 12 év alattiak között is már csaknem minden ötödik gyermek érintett a testsúlyproblémákban. A férfiak legmagasabb testsúlyukat 40 éves koruk körül érik el, a nők pedig 38 évesen. S míg ezeken az adatokon hüledezünk, azt is vegyük figyelembe, hogy közben a fogyókúraipar virágzik: diétás menüsorok, porok, kapszulák, életmódprogramok véget nem érő sora kínálja a fogyás titkát.

A pszichológusokat nem szokták ilyen beszélgetésekre meghívni, örömmel tettem eleget a felkérésnek. Általában az orvosok egymás között megbeszélik az ehhez hasonló rendezvényeken, hogy az elhízással küzdőknek keveset kell enni és sokat mozogni. Másfelől javasolhatók bizonyos esetekben étvágycsökkentő hatású szerek is. Már az első tíz percben megállapítottam, hogy bizony nincs új a nap alatt, még mindig ugyanez a javaslat. Egyenek keveset, mozogjanak sokat, és esetleg adjanak be maguknak injekciót, amitől majd nem lesznek annyira éhesek. (Igaz, nemcsak akkor esznek, amikor éhesek, hanem sokan közülük akkor is, amikor olyan stresszhatás éri őket, amivel aktuálisan nem tudnak mit kezdeni.) „Ha fogynak, majd rájönnek, hogy mennyire jó dolog is a fogyás, mennyivel jobb így élni, s nem fognak visszatérni a korábbi, túlsúlyt növelő életmódjukhoz.” Ez a gondolat zárta a sort, ami választ akart adni arra a mindannyiunkban önkéntelenül felmerülő kérdésre, hogy „és utána mi lesz, ha lefogyott? Miért nem fog most visszahízni, mint ahogy az már megtörtént vele számtalan esetben?” Nagyon vártam, hogy mikor kapom meg én is a szót, mert úgy gondoltam, hogy egy másik aspektussal is gazdagítani tudom a sajtókonferencia témáját. A két orvos jól elbeszélgetett egymással, majd végre eljutottak oda, hogy az elsődleges cél a negatív energiamérleg megteremtése, vagyis, hogy kevesebb energiát vigyünk be táplálék formájában, mint amennyit az életvitelünk során felhasználunk. Azonban hiába ez a nagyszerű képlet, az emberek mégiscsak híznak. Nincsen nekik rendes akaraterejük. Rohannak bele a súlyos szövődménybetegségekbe, sőt egyenesen a halálba. Egyikük bepillantást engedett az ő sajátos módszerébe a páciensek motivációjának felébresztése kapcsán: megkérdezi tőlük, hogy miben szeretnének meghalni. Sztrókban? Daganatos megbetegedésben? Szívinfarktusban? Itt és most lehet választani! Ez a megszólalása egyébként nagy derültséget keltett a hallgatóság körében, hiszen szinte hihetetlen, hogy valaki ezt a pácienstől orvosként meg meri kérdezni. És hát, valljuk be: igaza van. A számok nem hazudnak, a tények – az elhízás szövődménybetegségeiből eredő halálozási adatok – kérlelhetetlenül aláhúzzák a doktor úr kijelentésének valósságát. Tehát a képlet (egyél kevesebbet és mozogj többet) helyes és ráadásul pofonegyszerű. Neked, ha fogyni szeretnél (vagy nem szeretnél, de kell), nincs más teendőd, mint behelyettesíteni magad ebbe a képletbe. Oda, a megfelelő helyre. Nem megy? Próbáld újra! Próbáld újra! Próbáld újra! Próbáld újra… Még mindig nem megy? Az baj. Nagy baj. Mert a képlet jó. Tehát veled van a baj. Azon pedig csak és kizárólag te magad tudsz segíteni. Majd akkor menj vissza az orvosi rendelőbe, ha tényleg akarod a fogyást. Ha majd jobban akarsz fogyni, mint magas kalóriatartalmú ételekből sokat enni…

Ezen a ponton eszükbe jutott, hogy én is ott vagyok, és ekkor derült ki számomra is, hogy miért vagyok ott. Megvan a fogyás egyetlen, megkérdőjelezhetetlen biológiai képlete. A gyógyszeripar által kínált termékek jók, hatékonyak, professzionálisak, sokat dolgoznak rajtuk kiváló gyógyszeripari szakemberek. Tehát nincs több kifogás: aki képes létrehozni a negatív energiamérleget, fogyni fog. Csak az a baj – állapították meg nagy egyetértésben –, hogy ebben az elhízott emberek elég hamar elfáradnak. Ha eleve nem is a kitartás bajnokai, akkor még korábban. Néha már a diéta szótól is megjön az étvágyuk. Ha pedig valaki korábban sokat, gyakran és magas kalóriatartalmú ételeket evett, akkor szomorú, dühös és feszült lesz, ha már nem ehet ilyeneket. Idővel visszacsúszik a korábbi táplálkozási rutinba, ismét hízni kezd, ha nem kapjuk el és tereljük vissza a helyes képletbe. És ilyenkor „kell valaki, aki a kezét fogja”. Ezzel a kommunikációs fordulattal kaptam meg a szót, és még rám is mutattak. Aztán még legalább kétszer elhangzott ugyanez a mondat. „Aki a kezét fogja.” Ő lenne a pszichológus. Ezt a szerepet osztották ma Magyarországon a pszichológiának az elhízás területén. Úgy éreztem, hogy egy időutazás részese vagyok, és ha innen nézzük, akkor köszönettel tartozom azért, mert csaknem húsz esztendőt visszarepülve az időben, ismét huszonhat évesnek érezhettem magam. A 2000-es évek elején még valóban azt hittük, hogy az érzelmi támasznyújtáson túl a pszichológusnak nincs is más szerepe és lehetősége a testsúlycsökkentés támogatásában. De sok minden mást is köszönhetek ennek a másfél órányi beszélgetésnek, mert ezután határoztam el, hogy meg fogom írni ezt a könyvet. Hogy ebben a könyvben el fogom mondani, miről is szól valójában az evés és az életmódváltás pszichológiája. Mennyi mindenről szól még azon kívül, hogy elfogadjuk, megértjük és érzelmileg megtámasztjuk azt a súlyfelesleggel élő embert, aki változtatni szeretne az addigi életmódján. Ezek ma már nem új keletű felfedezések, de – ezek szerint – még az élvonalbeli, elhízással foglalkozó szakemberek között is vannak, akik számára kevéssé ismertek (vagy elismertek).

Húsz évvel ezelőtt történt, hogy evészavarokkal foglalkozó pszichológusként elkezdtem érdeklődni a túlsúllyal élők lélektana iránt. Magyar nyelven kevés forrást találtam, de a nemzetközi szakirodalom már nagyobb számban kínált szakmai igényű írásokat. Mégis, a legtöbbet nem a szakcikkekből tanultam az elmúlt évek során, hanem a túlsúlyos és az elhízással küzdő páciensek iránti kíváncsiság, megértési vágy és elfogadás volt az, ami miatt megismerhettem a történetüket, a gondolataikat, az érzéseiket, és hogy mikor és miért esznek többet, mint amennyire biológiailag szükségük van. Mi az oka annak, hogy tökéletesen értik a biológiai képletet, mégsem tudják behelyettesíteni magukat oda, ahova kellene? Érdekelt, hogyan és mit esznek, s előtte, közben vagy utána mit éreznek. Evésnaplót írtak, én pedig elolvastam. Százával elemeztem az evésnaplókat, s közben megismertem őket. Néztem a naplót, néztem az embert. Beszélgettünk. Az evésről, a családról, a gyermekéveiről, az illető önmagához fűződő viszonyáról, a kapcsolatairól, a testével kapcsolatos érzéseiről, a vágyairól, a szükségleteiről. Arról is, hogy mi az, ami hiányzik (vagy mindig is hiányzott) az életéből, hogy milyen traumák érték, és ki volt mellette, aki együttérzett vele a nehéz életszakaszokban. Ki segítette át a változásokon? Hogyan érzi magát, amikor egyedül van, és mikor hívja segítségül az ételeket, az ízeket, a rágás feszültségoldó hatását? Hogyan tudja önmagát megnyugtatni? Miként húz határokat, hoz döntéseket, és mit tapasztalt ezekkel kapcsolatban gyermekkorában? Nehezére esik-e abbahagynia az evést? Észleli-e, hogy mikor éhes valójában, mikor lakott jól, és ha igen, akkor hallgat-e ezekre a belső jelzésekre, vagy inkább jellemzően figyelmen kívül hagyja őket és tovább eszik? Ha így van, akkor ezt miért teszi? Egyre inkább elkezdett érdekelni, hogy kinek mit jelent az evés, és mi határozza meg egy ember evéshez fűződő viszonyát. Milyen szerepe van a többletfogyasztásban az egyéni, a környezeti (családi) és a kulturális (társadalmi) tényezőknek? Mi alapozza meg, mi indítja el és mi tartja fenn a súlytöbbletet még annak árán is, hogy az érintett szenved a túlsúly egészségügyi vagy társadalmi stigmatizáló hatásaitól? Mi a közös a klasszikus evészavarokban (anorexia, bulimia) és a súlyfelesleggel élők étellel, evéssel kapcsolatos gondolataiban, érzelmeiben és viselkedésében?

Tehát téma van bőven. És ez mind az evés pszichológiája. Ezek olyan területek, amelyekben egyetlen más tudományág sem tud segíteni az evés, életmódváltás, elhízás területén, csak a pszichológia.

És nem, nem fogom a páciens kezét, hiszen nem gyermek már – ha pedig gyermekről van szó, akkor a szülei dolga, hogy a kezét fogják. Nem csupán beszélgetünk, hanem célirányos, átgondolt, személyre szabott munkát végzünk olyan területeken, amelyek a súlytöbblet kialakulásához vezettek és fenntartják ezt az állapotot. Készségeket tanítunk, segítünk, hogy megismerje önmagát, hogy merjen újra érezni mindenféle érzést, akár a nehéz érzéseket is, és ne ételekkel nyugtassa meg, büntesse vagy jutalmazza önmagát. Nemcsak odavetjük, hogy „akarja jobban”, „legyen kitartóbb”, „foglalja le magát valami mással”, „szeresse, fogadja el önmagát”, hanem részletesen megvizsgáljuk azokat az önkontroll és önszabályozási készségeit, amelyek kora gyermekkorától alakultak olyan tökéletlenné, amilyenek, s amely hiányosságok – bár pótolhatók – szerepet játszanak abban, hogy nem utasít el egy határozottabb kínálást, vagy épp pukkadásig eszik abból az ételből, ami különösen ízlik neki. Nem a kezét fogom, nehogy elessen, hanem együtt dolgozunk, mert tudom, hogy képes rá. Mert tudom, hogy ami belőle ered, az elég lesz ahhoz, hogy átalakítsa az evéshez fűződő viszonyát. Ez lesz a kulcsa annak, hogy évek-évtizedek óta cipelt testi és – adott esetben – lelki terheket tegyen le, régmúlt, családi mintákat hagyjon maga mögött, és máshogy menjen tovább.

Az evés pszichológiája mindenkit érint

Első könyvemet az evészavarokról írtam.[2] Tizenegy évvel ezelőtt jelent meg az első kiadása, majd öt évvel később a második, s azóta már sokadszorra kerül utánnyomásra. 2021-ben – a Bookline által közreadott – 100 legnépszerűbb könyv listáján ennyi idővel a megszületése és a megjelenése után is a 70. helyen szerepelt. Ez tipikusan olyan téma, amelyet senki nem érez a magáénak mindaddig, amíg a saját bőrén vagy egy közeli hozzátartozója (gyermeke, házastársa) érintettségén keresztül meg nem tapasztalja az evészavarok útvesztőit. Anorexia? Bulimia? Elhízás? Az egyik koplal, a másik kihányja az ételt, a harmadik nem tud megálljt parancsolni a hedonizmusának. Nem tűnnek ezek normális dolgoknak az „átlagemberek” szemében, sőt inkább – sajnos – szégyellnivalók. Az „anorexiás” szitokszóvá vált, a gebe és a piszkafa szinonimája lett, holott egy súlyos, többéves terápiát igénylő pszichiátriai betegség, amely egyre több kisiskolás gyermeket érint (majd kísér el egészen a felnőttkorig). A bulimiások jellemzően titkolják a betegségüket, ami sajnos érthető, hiszen hatalmas ellenállást és értetlenséget vált ki a közvetlen családtagokból is, ha megtudják, hogy hol végzi a drágán megvásárolt étel. A krónikus súlytöbblettel élő gyerekek és felnőttek napi rendszerességű testszégyenítésnek vannak kitéve az utcán, a villamoson, a tornaórán, az orvosi rendelőkben, a közösségimédia-felületeken – hogy csak néhány tipikus helyzetet említsek. Azonban már az első könyvemben is törekedtem arra, hogy a klasszikus evészavar kategóriákon túllépve, tágabb perspektívába helyezzem az evés és az érzelmi éhség témakörét. Abban a könyvben bemutattam azokat a pszichológiai éhségtípusokat, amelyek többletevésre késztetik azokat az embereket, akiknek az életében az evés megnyugtató, feszültségoldó élménye hiánypótló szerepet kapott. Akik esznek, amikor unatkoznak, vagy belefásultak az egyformán pergő hétköznapokba. Esznek, amikor magányosak, amikor szétcsúszottnak, céltalannak érzik a napjukat vagy az egész életüket. Akik evéssel, az ízek, a rágás, a közös lakmározás nyújtotta összetartozás élményével pótolják a hiányzó szexuális élvezeteket, az intim érintéseket. Akik úgy érzik, hogy „semmit nem tettek le” arra a bizonyos asztalra, s az idő kíméletlenül elszállt felettük, magával sodorva mindazokat a lehetőségeket, amelyekre még pár évvel ezelőtt is úgy gondoltak, mint életük forgatókönyvére. Akik úgy érzik, hogy nincsenek bensőséges, támaszt nyújtó, gyöngéd kapcsolataik. Az ezekben a helyzetekben keletkezett hiányérzetet ideig-óráig csillapítani képes az evés, az ízek világa, a nyelés, a rágás, a telítettség (kinek kellemes, kinek kellemetlen) érzése. Mert a táplálkozás eleve olyan biológiai, fiziológiai folyamatokat indít el az emberi szervezetben, amelyektől ellazul, megnyugszik. Ideig-óráig… Hiszen hosszabb távon ezeket a hiányérzeteket, mint a szeretetéhség, a kapcsolatéhség, az elismeréséhség, az ingeréhség és társaik, az evés nem tudja megszüntetni.

S hogy ki az az ember, aki az evést kezdi önmegnyugtatásra használni? Akinek az életében valaha volt olyan személy vagy tartós élethelyzet, amikor az étkezés és ezek az – ember számára – alapvető érzelmi szükségletek szorosan összekapcsolódtak. Talán még abban az időszakban történt meg ez az összefonódás, amikor kevésbé tudatosan, sokkal inkább „zsigeri módon”, élményszinten szerzünk lenyomatot a világról és annak folyamatairól. Vagyis kisgyermekkorunkban, öt-hat éves korunk előtt vagy még korábban, egészen életünk első napjaitól fogva. Ha ez történt, akkor ezeket az evési mintákat tudattalan formában hordozzuk magunkban, nem bíráljuk felül, az tűnik a természetes, magától értetődő dolognak, hogy így eszünk. Ez lesz a „világ rendje”. Egészen addig, amíg valamilyen zavar nem támad vele kapcsolatban. Például meghízunk, vagy elkezdünk félni attól, hogy elhízunk.

Biztos vagyok benne, hogy sokunknak arról van élménye, hogy tíz-tizenkét éves korunkig egyáltalán nem szorongtunk a kalóriák miatt – még akkor sem, ha később évtizedeken keresztül másról sem szólt az életünk, mint a diéták véget nem érő soráról. Később – amikor az evés és a hízás miatti szorongás már a mindennapjaink része – nosztalgiával gondolunk vissza azokra a „boldog gyermekévekre”, amikor még lelkiismeret-furdalás nélkül képesek voltunk elfogyasztani a gyerekzsúron felszolgált melegszendvicset és a szülinapi tortát. Persze lehet, hogy már akkor is többet ettünk belőle, mint amennyire szükségünk volt, de ez semmilyen kellemetlen élménnyel nem járt, pláne nem bűntudattal. Sőt, kifejezetten boldogok voltunk a sok finomság láttán, és elégedetten nyúltunk a következő után.

Sokan hiszik, hogy egy probléma (vagy betegség) akkor születik meg bennünk, amikor elkezd zavarni. Amikor bántó beszólást vagy éppen kedvességbe csomagolt megjegyzést kapunk arra vonatkozóan, hogy súlyfelesleget hordozunk. És hogy ekkor tudatosul az addig tudattalan, hibás evési minta. Egyik sincs feltétlenül így.

A hibás evési minták, amelyek rövidebb-hosszabb időn belül kisebb-nagyobb, de tartós súlytöbblethez vezetnek, nem egyik napról a másikra alakulnak ki bennünk. Születésünktől fogva formálódik bennünk egy kép arról, hogy mit jelent az evés, az étel. Szorosan, illetve elsődlegesen kapcsolódik-e a szeretetkifejezéshez, az összetartozáshoz, az egymás iránti elfogadáshoz vagy figyelemhez? Összekapcsolódik-e a biztonságérzettel? Része-e a kapcsolatainknak, akár úgy, hogy mások szabályozzák, mit és mennyit együnk? Lehet-e, tudunk-e nekik nemet mondani, amikor „csak most, csak nekünk” hozták/készítették az adott finomságot? Mit jelent, ha visszautasítjuk? Többet jelent-e annál, hogy egyszerűen nem vagyunk éhesek vagy éppen mást szívesebben ennénk? Ha minden ennivalót eltüntetnénk az asztalról, vajon akkor is tudnánk-e egymáshoz kapcsolódni? Képesek lennénk-e egymás szemébe nézve, őszintén érdeklődni a másik iránt, kérdezni, figyelni és meghallgatni? Akár a bennünk zajló nehéz érzésekről vagy konfliktusos témákról is képesek vagyunk beszélgetni? Meg tudjuk-e nyugtatni önmagunkat és egymást anélkül, hogy eszünk, vagy étellel kínáljuk a másikat? Sok-sok kérdés, amelyek nemcsak az evéshez fűződő viszonyunkat, hanem sokszor a kapcsolataink minőségét is megmutatják.

Az első könyvem megjelenését nagy bólogatások és rácsodálkozások kísérték, írásban és élőszóban is sok visszajelzést kaptam. Evészavarokkal vagy túlsúllyal küzdő ismerősök és ismeretlenek erősítettek meg, hogy az abban leírtakhoz nagyon hasonló vagy akár teljesen azonos érzések, gondolatok foglalkoztatják őket, de ezek eddig nem formálódtak bennük sem kimondható szavakká, sem felismerésekké. Ismerősek számukra a helyzetek, amelyekről a könyvem „szereplői” beszélnek. Nem lepett meg, tudtam, hogy így lesz. Hiszen eleve az motivált az első könyvem megírásakor, hogy szavakba öntsem azoknak az embereknek az élményeit az evéssel kapcsolatban, akik érintettek evési vagy súlyproblémákban, de nem tudják kimondani, megfogalmazni azokat. Akik olyan régóta együtt élnek ezekkel, hogy már nem tudják, mi az, ami belőlük ered, és mi az, ami a részükké vált az életük, a felnövekedésük során. A legfontosabb visszacsatolás számomra mégis az volt, hogy egy-egy előadás vagy interjú után olyan emberek is elgondolkodtak az evéshez fűződő viszonyukon, akik addig azt gondolták, hogy őket nem érintik ezek a problémák. Kiderült, hogy sokan úgy szívták magukba a hibás gondolkodási mintákat az evéssel, etetéssel kapcsolatban, mint a levegőt, ezért soha meg sem kérdőjelezték azok érvényességét. Mások pedig azt jelezték vissza, hogy elkezdték jobban megérteni vagy valamelyest átérezni a körülöttük élő krónikusan fogyókúrázó, túlsúlyos vagy épp az evéstől szorongó gyerekek és felnőttek mindennapjait.

Nem túlzok, ha azt mondom, hogy ma Magyarországon minden ember érintett valamilyen mértékben és módon az evési vagy túlsúlyproblémáktól. Nem csak azért igaz ez, mert minden ember az élete első napjától kapcsolatba kerül az evéssel és azon keresztül számos olyan tudatos vagy tudattalan mintával, amely meghatározza, hogy mit fog jelenteni számára az étel. Hanem azért is, mert az aktuális hazai túlsúly, elhízás és evészavar előfordulási arányokat tekintve gyakorlatilag mindenkinek van olyan családtagja vagy ismerőse, aki közvetlenül érintett ezen problémák valamelyikében.

Az evés pszichológiája körül keringő tévhitek

Az evés pszichológiája nem egy „dísz a kalapon”, amit extraként bevethetünk, ha már éppen semmi más nem jut az eszünkbe – akár orvosként, dietetikusként vagy érintett laikusként – a huszadik testsúlycsökkentési kudarc után, hanem kikerülhetetlen része a testsúlyproblémák tartós megszüntetésének, az első lépéstől kezdve.

Bár erről már az első könyvemben is írtam, a mai napig gyakran találkozom azzal a tévhittel, hogy a súlytöbblet majd csak úgy leolvad az emberről, ha megoldja a „lelki problémáit”. Hogy van benne valaki, aki eszik, és ez a valaki nem ő, jobb lenne minél előbb megszabadulni tőle. Hogy a magunk köré növesztett puhaság egy védőburok, amit majd el merünk hagyni valahol félúton, mint egy divatjamúlt kabátot, ha belül megerősödünk.

Szóval sok olyan elképzeléssel találkozom, amelyek arról szólnak, hogy a túlsúly valami nem jó rész bennünk, egy hibás kiegészítő rajtunk, egy kiirtandó probléma, amit magunk mögött kell tudni mielőbb. Lehetőleg úgy, hogy vissza se nézzünk. Még csak gondolni se kelljen rá többet.

„Szeretném megszüntetni az évtizedek óta tartó súlyproblémámat.” Hány levelet olvastam már, amelyben szóról szóra ugyanez a mondat szerepelt! Ilyenkor az én szememet mindig a megszüntetni szó üti meg először, s máris tudom, hogy ha elkezdünk együtt dolgozni, messziről indulunk. Hosszú folyamat, sokszor hónapokig vagy évekig tart, hogy valaki ne megszüntetni, hanem megérteni akarja a súlyproblémáját. Megérteni, de nem pusztán ésszel felfogni, hanem megismerni szívvel is. Hogy nem lehet és nem is szabad kiirtani magunkból. Mert bármennyire is távoli gondolatnak tűnik, de a túlsúly, a túlevés vagy az evés és a testsúly miatti állandó bénító szorongás életünk egy fontos tanúja, mely őrzi mindazokat az élményeinket, amelyekkel valaha nem tudtunk megküzdeni. Ezen élményeink mentén válik érthetővé és elfogadhatóvá az, aki ma vagyunk: a tökéletlenségünkkel, a szorongásainkkal, a kihagyott lehetőségeinkkel, a meg nem élt pillanatainkkal. A súlytöbblet, a kipárnázottság nem véd meg semmitől, hanem megőrzi nekünk azt az önmagunkat, akivel találkoznunk kell ahhoz, hogy teljességében megismerhessük a saját valódi történetünket.

Sokan vannak olyanok is, akik úgy beszélnek a súlytöbbletükről, mint ami csak úgy megtörtént velük, s ezzel együtt várják, hogy a fogyás is majd ugyanúgy megtörténik egyszer. Ők próbálkoznak ezzel-azzal, de egy bizonyos ponton túl már nem rajtuk múlik, tehetetlenek. A „nem tudtam megállni, hogy megegyem”, „nem bírtam ki”, „nem tudtam ellenállni”, „elbuktam” és ezekhez hasonló kifejezéseik változatos formában jelzik, hogy a súlytöbblet és a többletfogyasztás csak egy bizonyos pontig kézben tartható számukra, majd mintha valaki vagy valami más venné át az irányítást felettük, „enniük kell”. Ezt a külső kontrollattitűdöt és a vele gyakran karöltve megjelenő tanult tehetetlenséget erősíti tovább minden olyan életmódváltást, fogyást hirdető program, „guru” vagy termék, amely elhiteti, hogy kizárólag kívülről érkezik számodra a használható segítség. Sőt, te inkább ne is nagyon kotnyeleskedj bele a saját táplálkozásodba, mert úgyis csak elrontod, mint ahogy tetted már milliószor. Majd valaki (vagy egy gép) kiméri, te pedig szépen megeszed, és követed az utasításokat, az apró betűs részt is beleértve. Azért annyit vállalj be te is, hogy ráülsz a kezedre, nehogy más harapnivaló után nyúlj, mint a kiporciózott adag vagy a megfelelő logóval ellátott termék. Ha pedig ennyit sem tudsz megtenni, akkor pizsamában be kell téged fektetni egy kórházi osztályra…

Az evési zavar és a krónikus súlytöbblet egy sok összetevős rejtvény, egy titkos térkép önmagunkhoz. Gyakran generációk hosszú sora őrzi és adja tovább tudatosan vagy tudattalanul az egyes elemeket, amelyek képesek összekapcsolódni egymással és elindítani vagy fenntartani ezeket a problémákat.

Sok évig magam is úgy tekintettem a saját súlyproblémáimra és evési zavaraimra, mintha azok nem lennének mások, mint hibás döntések, kudarcok, belső és külső hiányosságok, amelyeket – bárhonnan is erednek – nem vihetek magammal tovább. Én is úgy hittem, mint sokan a sorstársaim közül, hogy ha ezt a problémát sikerül leküzdenem, akkor többé számomra semmi sem lesz lehetetlen. Akkor elvehetetlen tanúbizonyságát teszem önmagam és mások előtt is annak, hogy képes vagyok átlépni a saját árnyékomat. A legnagyobb változást és egyben fordulópontot viszont az jelentette számomra, hogy nem átlépni akartam, hanem inkább megközelíteni és megfigyelni ezeket az árnyakat.

Szembenézni azzal, közelebb merészkedni mindahhoz, ami bennünk van, sokkal nehezebb feladat, mint megtanulni figyelmen kívül hagyni önmagunkat.

UTAK

Mögöttünk, bennünk, előttünk

A személyes kapcsolódásom az evés zavaraihoz elég régen kezdődött. Korábban, mint ahogy elkezdett volna zavarni, mit és mennyit eszem. Az evés mindig fontos szerepet töltött be az életemben: hol így, hol úgy. Sokáig olyan volt, mint egy zenei aláfestés. Mintha valamikor kisgyermekkoromban (vagy talán a világrajövetelemkor) bekapcsoltak volna egy muzsikát, és azt végtelen ismétlésre állították volna. Ha mindig hallod ezt a háttérzenét, akkor nem tűnik fel, hogy szüntelenül szól, mert az a természetes. Nem is tudod milyen, amikor csend van. Hiába foglaltam el magam valamivel, a zene akkor is szólt, és bármikor képes volt annyira felerősödni, hogy semmi más ne érdekeljen, csak az, hogy mit lehet enni. Jó kirándulni, nyaralni, csónakázni, kutyázni, de mit fogunk enni? Jó játszani a barátnőmmel, de azért mindig ott van a fejemben, hogy vajon behoz-e az anyukája valami rágcsálnivalót. És persze mindig hozott. Sosem értettem, hogy amikor olyan nagyon finom sajtos-parizeres melegszendviccsel kínál, akkor hogyan tud a barátnőm csak egy felet megenni, amikor én bármennyit képes lettem volna eltüntetni. Nem mintha mertem volna egynél többet venni, de utána még sokáig foglalkoztatott, hogy milyen jó lett volna bármeddig enni belőle, és vajon készítenek-e ilyet legközelebb, amikor átmegyek hozzájuk. Sokáig ilyen szoros, de konfliktusmentes viszonyban voltunk – az étel és én. Ez egészen addig tartott, amíg nem kaptam negatív megjegyzéseket a testemre, pontosabban a súlyomra vonatkozóan. Ez nagyjából tízéves korom körül kezdődött. A származási családomban két dolog nagyon jellemző volt. Az egyik, hogy fontos „jókat” enni, akkor is, ha nem vagyunk éhesek, hiszen finomat enni mindig jó, és addig együnk, amíg van, amíg lehet. Ezt leginkább apám egykori éhezés- és szegénységélménye alapozta meg. Néha mesélt arról, hogy gyerekkorában jöttek az ÁVH (Államvédelmi Hivatal[3]) irgalmatlan emberei, és kisöpörték a padlást, mindent elvittek. Nagyapám igazi nyakas emberként nem volt hajlandó a földjeit átadni a termelőszövetkezetnek, ezért vállalhatatlan mértékű adókat vetettek ki rá. Minden mást elvittek, amit tudtak, de a földet nem. „Akkor csak termeljen rajta a makacs paraszt, etesse a malacot, aztán majd elvisszük, amikor learatta a termést, vágósúlyba kerül a hízó” – gondolták, s így is történt minden évben. Addig kellett enni, amíg nem jöttek, amíg volt mit. Persze, ha tudomást szereztek az engedetlenségről, hogy titokban, az éj leple alatt idő előtt leölték a malacot, akkor félholtra verték a családapát. De csak miután mindent felpakoltak, búcsúzóul, a miheztartás végett. Aztán pedig kezdődött a végeláthatatlan éhínség, míg ismét termőre nem fordult a fagyos föld. Addig abból kaparták ki a tíz körmükkel a fekete retket, az állatoknak való takarmányrépát. Ma is látom az apám arcát, hogyan rándul össze a reménytelenségtől, amikor arról beszél, hogy milyen kevés ételt hagytak négyüknek. A beszolgáltatás törvényhozói évről évre egyre kíméletlenebbek lettek, már a tavaszi vetésre szánt gabonát is elvitték. Ezzel pedig nemcsak a jelen, hanem a jövő is teljesen kilátástalanná vált a kétgyermekes parasztcsalád számára. Ezek az élmények átírhatatlanul ivódtak belé, a beszolgáltatást végrehajtó ávósok bakancsa taposta bele a lelkébe az éhezést, ami aztán soha, a bőségesen megterített asztal mellett sem szűnt meg. Sokszor beszélt arról, hogy gyakorlatilag mindig éhes volt. Nagyon éhesnek lenni (mint például egy diétánál) valószínűleg teljesen más érzés, mint reménytelenül éhezni. Úgy gondolom, hogy nem csak az éhezés viselte meg. Az étel hiánya és az éhezés összeforrt benne a nagyszüleim kétségbeesett tekintetével, nagyanyám zokogásával, nagyapám véresre vert arcával és a szégyenérzetével, mert „miatta” is sínylődött a család. Sokszor éreztem már magamban az életem során ugyanezt a megtörhetetlenséget, amely az apai nagyapámat jellemezte. Ezt a makacs, már-már értelmetlennek tűnő szívósságot. Magyarázat nélkül is értem, hogy van olyan gerinc, amely nem tud meghajolni akkor sem, ha puskatussal ütik, és ha még élne, elmondanám neki, hogy a kitartása nem volt hiábavaló.

S mindeközben a pici borsodi falu másik végén élt egy akkor még ugyancsak kétgyermekes család, ahova anyám született: nem szűkölködtek, bár be kellett osztani, amijük volt, amijük maradt. Apám éhezésről szóló mondatai mellett itt cseng a másik fülemben az is, amit anyámtól hallottam: „mi sosem éheztünk, nekünk mindig volt annyi, amennyi kellett.” Bennük erősebb volt a megfelelés vagy nagyobb a félelem, nem tudom – a lényeg, hogy ők átadták mindenüket, amijük volt (mint ahogy tette azt a legtöbb család a II. világháború utáni évek Magyarországán). A „téesz” lett az anyai nagyszüleim munkahelye, a céljuk, a megélhetésük, a közösségük, a túlélésük záloga. Azonban azok az akkori családapák, akik látszólag meghajoltak a hatalomnak, mit éltek át legbelül? Nem tudom, mert sosem beszéltek róla. Ha kimondták volna, akkor abba bele kellett volna őrülni, azt nem lehetett volna ép ésszel kibírni. Csak azt tudom, hogy alig akadt olyan felnőtt férfi vidéken, aki ne ápolt volna igen közeli kapcsolatot az alkohollal. Hogy kiből mit hozott ki a mindennapos részegség, az változó volt. Akadt, aki az összes haragját kiengedte, és bizony a közvetlen családtagok a szomszédnál kértek menedéket az ütések elől. Ilyenkor a családtagok arca átváltozott az elnyomó hatalom, az önbecsülés eltipróinak megtestesítőiévé. A düh hol kívül, hol belül az emberben tombolt és pusztított. De voltak olyan férfiak is, akik ittasan összekuporodott, síró kisgyermekként próbálták meg kiadni magukból azt a kínzó fájdalmat, amit a szégyen jelentett, hogy elvettek tőlük mindent: nemcsak ami mozdítható volt, de a méltóságukat is. A méltóságot apaként, férfiként, férjként, emberként. Egyik napról a másikra lett semmivé az a kevéske biztonságérzet is, amit nagy nehezen felépítettek magukban a háború után. Vajon hány meg hány család élt át hasonló traumákat? Mindazok a mai felnőttek és idősek, akik a 40-es, 50-es, 60-as években voltak gyerekek és fiatalok, hordozhatnak és a kötődési mintáikon keresztül adhatnak tovább ilyen és ehhez hasonló sebeket a szégyenről, a kiszolgáltatottságról vagy az éhezésről.

Apám mezítlábas parasztgyerekként sóvárogva nézte azokat, akiknek volt mit enniük. Akin volt súlyfelesleg, az gazdag volt. Irigyelt és egyben gyűlölt jómódú, akinek más sors jutott. Aki „két pofára fal”, aki a „más zsírján hízott meg”. Talán nem véletlen, hogy az evés kitüntetett szerepe mellett a másik „családi hagyomány” nálunk a túlsúly utálata és megvetése volt. Azzal is tisztában voltam, hogy bár egyél, amikor csak tudsz, élvezd az evést, de ne hízz meg, mert akkor lenéző, bántó megjegyzések kereszttüzében találod magadat. Akkor egy csapásra átváltozol áldozatból bántalmazóvá. Ettől függetlenül – és talán ez nem is oly meglepő – majdnem mindenkinek volt vagy van kisebb-nagyobb súlyfeleslege a származási családomban. Azonban kizárólag a másik ember túlsúlya lehetett gúny tárgya, a sajátod soha. Magyarul: mindenki a másik súlyfeleslegét tartotta számon, és amikor csak lehetett, emlékeztette arra, hogy láthatóan és nem titkolhatóan a torkosság bűnébe esett. Tunyaság, lustaság, akaratgyengeség – ezeket a jellemzőket szajkózta apám, hogy neki ezek jutnak eszébe az elhízott emberekről. Nem tudom szavakkal leírni azt a mélységes megvetést, ahogy rám nézett, amikor ezeket kimondta. S ilyenkor – a múlt sebeinek fájdalmába merülve – elfeledkezett arról, hogy ő maga is jelentős súlyfelesleget cipel. Gyermekként nem tudod, melyiknek higgy: a szavaknak vagy a képnek, amelyet magad előtt látsz, ezek az ellentmondások felfoghatatlanok. De felnőttként, a múlt szálait felemelve, érthetővé válnak, a kuszaságból rend lesz, az egymásnak feszülő ellentmondásokból logikus magyarázatok születnek. És megérkeznek hozzájuk az érzések is: a szomorúság, a fájdalom, a düh, a kilátástalanság. Így születhet meg az együttérzés mindazzal, amit kaptunk, amit magunkkal hozunk. Így nyílik lehetőségünk arra is, hogy ott hagyjuk, ahova tartozik, s ne vonszoljuk magunkkal, ne adjuk tovább.

A két családban a csontig ható szégyenérzet közös volt. Ki így, ki úgy próbált nem tudomást venni róla. Az anyai nagymamám tökéletesen megtestesítette azt az embert, akinek élete minden percét áthatja a szorongás és a megfelelés. „Mit szólnak, ha…?” „Azt ne mondd el, hogy…” „Hogy áll a ruhád, hogy áll a hajad?” „Meg ne tudják, hogy…” Nagyon szerettem őt, de ezekkel a mondataival, az állandó szorongásával úgy éreztem, mintha gúzsba kötne, mintha minden egyes pillanatban azt csatolná vissza, hogy nem vagyok jó úgy, ahogy vagyok. Hogy fontosabb, mit mutatunk kifelé, mint az, hogy belül mit érzünk vagy gondolunk. A legjobb, ha csendben maradunk, ha ki sem nyitjuk a szánkat, ha összehúzódunk egészen picire, hogy észre se vegyenek. Neki így kellett tennie egykor, hogy életben maradjon. Aztán változtak az idők, de ő nem tudott az idővel változni, nem tudta maga mögött hagyni mindazt, amit fiatal anyaként átélt. Emlékszem, mennyire zavarba jött mindig, ha véletlenül elnevette magát. Ő azt mondta, szégyelli, hogy nem olyan a fogsora, mint szeretné, de szerintem inkább attól ijedt meg, hogy egy pillanatra elveszítette a kontrollt önmaga felett. Hiába múlt el a veszély körülötte, hiába lehetett már szabadabban élni vagy gondolkodni, ő élete végéig titkolta és szégyellte azt, aki volt. Erről a családi ágról traumatikus örökségként a nagyon erős megfelelési kényszert, az állandó szégyenérzetet és szorongást, a külcsín fontosságát kaptam, amelyek az életem egy pontján összetalálkoztak az éhezés, a nélkülözés transzgenerációs élményeivel: az étel kitüntetett szerepével, a súlytöbblet utált és egyben irigyelt üzenetével.

Bár már kisiskolás koromban is érkeztek a szűkebb-tágabb családból megjegyzések arra vonatkozóan, hogy túl sok édességet eszem és lehetnék vékonyabb, el fogok hízni, nagyjából tizenöt éves koromig átlagos testalkatú voltam. Nagyon sok páciensemtől hallottam már, hogy visszanézve a gyermekkori fotóikat, nem értik, hogy miért látták őket túlsúlyosnak, miért kaptak negatív visszajelzéseket, amikor egy teljesen átlagos testsúlyú kislány vagy kisfiú néz a kamerába. Szerintem már önmagában ez az ellentmondás felveti annak lehetőségét, hogy a származási családunkban az evés és a testsúly kitüntetett figyelmet kapott és erősen szubjektív megítélés alá esett. Érdemes utánajárnunk, hogy mi ennek az oka. Én a fenti családtörténetet tudtam felgöngyölíteni, és bár a hasonló társadalmi-kulturális hatások miatt mindig akadnak átfedések olyan családok között is, akik soha nem találkoztak egymással, mindenkit arra bátorítok, hogy ismerje meg a saját, egyedi történetét.

Aztán megindult a súlyom felfelé, szinte megállíthatatlanul. Akkortájt (az 1990-es évek elején) még nem volt elérhető ennyiféle információ a helyes táplálkozásról – vagy legalábbis az én családom nem abba a társadalmi rétegbe tartozott, ahol tudták volna, hány kalória van egy félliteres kakaóban, és hogy az extrudált, csokis kukoricapehely nem számít diétás ételnek. Megpróbáltam fogyni, de hibát hibára halmoztam. Sem én, sem a szüleim nem voltak tisztában azzal, hogy mitől hízik meg egy ember, és hogyan egyen, ha fogyni szeretne. Viszont az elég jó tippnek tűnt, hogy megpróbáljak nem enni. Amikor már eléggé éhes voltam, akkor persze kétszer annyit ettem, hiszen úgy gondoltam: már biztos eleget éheztem. Így váltak a diétáim hízókúrákká. Egyre többen megjegyezték, hogy híztam. Már nemcsak a szűkebb család, hanem a távolabbi rokonok, a diáktársak, a tanárok is. Kezdett objektívvé válni, hogy túlsúlyos vagyok. Tizenöt és tizenhét éves korom között állandóan fogyókúráztam, közben pedig terveket szőttem arról, hogy majd mi mindent fogok csinálni, ha lefogyok. Minden létező program és cél a „majd” kategóriájába került.

A mai napig egészen tisztán fel tudom idézni magamban azt a mondatot, ami elindított az anorexia felé: „te úgysem fogsz lefogyni soha”. Ezt anyám vetette oda csak úgy félvállról, rám sem nézve, a tűzhelyen éppen tejberizst kevergetve, amit előtte – szokásához hűen – nagyon gazdagon teleszórt kristálycukorral. Nem tudom, talán az apai nagyapám megtörhetetlen konoksága kapcsolt be bennem ebben a pillanatban, de ekkor elhatároztam, hogy nem fogok enni. Továbbra sem tudtam, hogyan kell lefogyni, de azért annyit képes voltam összerakni magamban, hogy attól biztos nem hízom, amit nem eszem meg. Mindig ez kattogott az agyamban: előbb-utóbb fogynom kell, ha nem eszem. Először három napig nem ettem. Aztán valami egészen keveset, majd egy hétig semmit, csak vizet ittam. Már majdnem feladtam, amikor anyám megjegyezte, hogy még nem fogytam semmit. (Ahogy azt már említettem, mindig lehetett arra számítani, hogy pár naponta valaki megjegyzést tesz majd a testemre, hiszen így volt ez kisgyerekkorom óta.) Ez újabb lökést adott: folytattam a koplalást – és elkezdtek kevésbé feszülni a nadrágok. Ekkor azt mondta anyám, hogy úgyis vissza fogok hízni. Ettől ismét erőre kaptam: engem senki és semmi nem fog megtörni! Már nem is a fogyást élveztem, hanem hogy összeroppanthatatlan vagyok. Hihetetlen erő szállt meg. Úgy éreztem, hogy rajtam már nem fog az éhség, ki tudom kapcsolni magamban. Kivéve esténként, amikor aludni mentem. Arra is tisztán emlékszem, amikor annyira éhes voltam, hogy fájt mindenem. Éreztem a kínzó mardosást a gyomromban, és meglepődtem azon, hogyan tud így fájni az éhség? És arra a gondolatra is emlékszem, hogy „ebből baj lesz”. Ilyenkor megígértem magamnak, hogy másnap reggel eszem majd valamit. Ki is találtam, hogy mit. Az evésről, az ételekről álmodozva aludtam el. De azután, ahogy eljött a reggel, már csak azt éreztem, hogy bírom még folytatni. És ha képes vagyok rá, ha nem is akkora erőfeszítés tovább koplalni, akkor miért ennék? Majd holnap… Ettől kezdve nem a vágyaimhoz, az álmaimhoz, hanem az evéshez kapcsolódott a „majd”. Szeptember elején 72 kilóval kezdtem a nem evést, és november végén, a szalagavatómon már 42 kiló voltam. Mindenhova gyalog mentem, naponta ötszáz felülés volt az alap, és legalább tízszer lépcsőztem fel és le a nyolcadik emeletről, ahol laktunk. A „híztál” megjegyzéseket felváltotta az „egyél már” és az aggódó tekintetek. Nem akartam, hogy mások lássák a vékonyságomat. Elrejtettem hosszú pulcsik, bő ingek, zsebkendőkkel kitömött nadrág mögé. Nem akartam, hogy elvegyék tőlem. Úgy éreztem, ez az egyetlen, amim van. Megnyugodtam attól, ha átértem a mutató- és hüvelykujjaimmal a combomat a legvastagabb pontján. A kiálló csípőlapátok azt jelezték számomra, hogy ha akarnék, ehetnék. Ehetek úgy, hogy senki nem fog bántani, és nekem sem kell aggódnom miatta. Az egyik osztálytársam megkérdezte, hogy miért fogyok és miért nem eszem. Azt feleltem, hogy azért, hogy később majd ehessek. Ő pedig ismét kérdezett: és akkor miért nem eszel annyit, hogy épp megfelelő testsúlyú legyél? Szerintem ez egy nagyon jó kérdés. Akkor nem válaszoltam neki, de ha igen, akkor azt mondtam volna, hogy „mert nem tudom, hogyan kell úgy enni, hogy ne hízzak meg”. „Mert nem tudom, mennyi az elég. Nem tudom szabályozni az evésemet, a súlyomat. Mert akkor is eszem, ha szomorú, csalódott vagy magányos vagyok. Sőt akkor is, ha izgatott. Nem tudok ellenállni az ételeknek, ha elkezdek enni, csak úgy, ha bele sem kezdek.” A „mindent vagy semmit”, a „fekete vagy fehér” olyan mértékben átitatta a gondolkodásomat, hogy meg sem kérdőjeleztem annak helyességét.