Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Dosztojevszkij

A NAGYBÁCSI ÁLMA

fordította:
Szabó Endre

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-919-6 EPUB
ISBN 978-963-559-920-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Дядюшкин сон

első kiadás: 1859.
az elektronikus változat az 1944. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Ilja Jefimovics Repin (1844 – 1930) Piszemszkij
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

Moszkaleva Alekszandrovna Mária mindenesetre az első dáma Mordászovban: ehhez semmi kétség sem férhet. Úgy viselkedik, mintha senkire sem lenne szüksége, őrá ellenben mindenkinek szüksége lenne. Igaz, hogy úgyszólván senki sem szereli, sőt sokan a legőszintébben gyűlölik, hanem aztán mindenki fél ám tőle s ez elég neki. Ez már magasabb politika. Hogyan lehet például az, hogy Alekszandrovna Mária, aki roppantul szereti a szószátyárkodást, mások megszokását s egész éjjel nem tud aludni, ha az előző nap nem hallott valami újságot, mégis úgy viselkedik, mintha képzelni sem lehetne róla, hogy ez a méltóságos külsejű dáma a világ első pletykálója, legalábbis Mordászovban. Ellenkezőleg: azt hihetne az ember, hogy a mendemonda az ő jelenlétében kénytelen elhallgatni; kénytelen elhallgatni és pironkodni a szószátyárkodó, mint iskolásgyerek a tanító úr előtt és hogy ő előtte nem lehet másról beszélni, mint a legmagasztosabb dolgokról. Tud ő például egynémely mordászoviról olyan főbenjáró botrányesetet, hogyha elmondaná azt alkalomadtán úgy, ahogyan el tudja mondani és be is bizonyítaná, úgy, ahogyan be tudja bizonyítani, hát rögtön lisszaboni földindulás lenne Mordászovban! Ő azonban igen hallgatag ezekkel a titkokkal kapcsolatban és csak a legnagyobb szükségben mondja el őket, akkor is csak a legbizalmasabb barátnőinek, ő csak ijesztget, célozgat, hogy ezt, vagy azt tudja, de Inkább szereti folytonos félelemben tartani az embereket és asszonyokat, mint véglegesen megrémíteni. Micsoda ész! Micsoda hadicsel.

Alekszandrovna Mária mindig kitűnt közülünk kifogástalan modorával, melyet mindenki mintaképnek tartott. Modor tekintetében Mordászovban nem lehettek vetélytársai. Meg tud például valakit ölni, összetörni, megsemmisíteni egy-egy szóval - mindezt a legnagyobb nyilvánosság előtt - és mégis úgy tesz, mintha ö maga észre sem vette volna, hogy kiejtette azt a szót. Az pedig már magától értetődik, hogy ez a legelőkelőbb társaságokhoz illő dolog. Általában az ilyen fogásokkal magát Pinettit is felülmúlta.

Összeköttetéseinek se szeri, se száma. Sokan, akik megfordultak Mordászovban, elragadtatással távoztak onnan, sőt később leveleztek is Alekszandrovna Máriával. Valaki még verset is írt a derék dámának, aki büszkén mutogatta mindenkinek. Egy író, aki járt a házában, neki ajánlotta legújabb elbeszélését, melyet fel is olvasott a kiváló dáma egyik estélyén és rendkívül kellemes hatást keltett vele. Egy német tudós, aki Karlsruhéból csupán azért utazott ide, hogy tanulmányozzon egy különös szarvasbogarat mely csak a mi kormányzóságunkban tenyészik és aki négykötetes negyedív nagyságú könyvet írt erről a bogárról, annyira Alekszandrovna Mária szíves vendéglátásának a bűvölete alá került, hogy még manapság is tiszteletteljes, kenetes leveleket küldözget Karlsruhéból Alekszandrovna Mária címére.

Valaki már Napóleonnal is összehasonlította. Erre, természetesen, csak az ellenségei vetemedtek, inkább tréfából, mint az igazság kedvéért. Ha már itt tartok, bátorkodom megkockáztatni a kérdést: ugyan miért szédült meg Napóleon a dicsőség ormain? A régiek azt mondták, azért, mert Napóleon nemcsak, hogy nem származott királyi családból, hanem ősei még jobb nemeseknek sem mondhatók, ennek következtében megrémült saját rangiától és végül eszébe jutott az őt megillető hely. Ennek az elmés feltevésnek ellenére, melyben a régi francia udvarok elméncsége csillog, még egy kérdést bátorkodom feltenni: miért nem szédült meg Alekszandrovna Mária, hogyan tudott megmaradni minden körülmények között Mordászov első dámájának? Nem egyszer fordult elő. hogy elhangzott a kérdés: „Na és mit csinálhat Alekszandrovna Mária most, ebben a helyzetben?” De ahogyan megszülettek az ilyen „nehéz” helyzetek, azonmód meg is szűntek Maradi minden úgy, mint azelőtt. Mindenki emlékszik például még arra, hogy férje, Matvéjevics Atanáz, aki gyengeelméjűségével és másfajta alkalmatlanságával még a hivatalba kiküldött revizort is megrémítette, elveszítette állását Azt hitték, hogy Alekszandrovna Mária alól kicsúszik a talaj, előszobázni, kilincselni fog, hogy megalázkodik és kiszáll a nyeregből. Szó se róla! Belátta, hogy minden rimánkodás falra hányt borsó lenne és úgy intézte ügyeit, hogy továbbra is megmaradt vezető szerepében és Mordászovban még ma is ő vezeti az első házat. Az ügyész felesége Antipova Nikolajevna Anna, aki Alekszandrovna Máriának esküdt ellensége volt, bár szemtől-szembe rokonszenvet, barátságot színlelt, már győzelmet trombitált. De mikor kiderült, hogy Alekszandrovna Máriát nehéz kihozni a sodrából, mindenki belátta, hogy ez az asszony sokkal mélyebb gyökereket vert, mint képzelték.

Matvéjevics Atanáz, a férj, régente tekintélyes külsejű ember volt, szolid erkölcseiről ismert, de a döntő pillanatokban valahogyan mindig megindult a talaj a lába alatt és tettek helyett csak bámult, mint borjú az új kaput.

Méltóságosan viselkedik, kiváltkép a névnapi ebédeken ilyenkor mindig fehér nyakkendőt kötött. Tekintélye, méltóságos viselkedésének varázsa azonban csak addig tart, míg csukva van a szája. Ha megszólal - már bocsánatot kérek - szeretné az ember befogni a fülét. Határozottan nem méltó arra, hogy Alekszandrovna Mária férje legyen: ezt vallják róla széltében-hosszában. Azt is csak felesége ravaszkodta ki, hogy eddig állásában maradhatott. Én legalább is amondó vagyok, hogy már régen madárijesztőnek kellene lennie a kertben. Csakis ott lenne hasznára embertársainak.

Éppen ezért igen is helyeslem, hogy Alekszandrovna Mária idejében elküldte őt Mordászovtól három versztányira, abba a kis falucskába, melynek határában terült el Alekszandrovna Mária százhúsz jobbágyős birtoka, egyetlen ingatlana, melynek jövedelméből olyan méltóságteljesen tudta tartani háza előkelő színvonalát. Mindenki tudta, hogy az asszony csak azért élt együtt férjével, mert hivatalából fizetést és egyéb jövedelmeket húzott, bezzeg azonnal száműzte az otthonból, mint használhatatlan embert, mihelyt elvesztette állását és fizetését. És mindenki dicsérte az asszony világos ítéletét, határozott fellépését.

Matvéjevics Atanáz fütyülve élt a faluban. Egyszer, mikor nála voltam, egész kellemesen töltöttem el falujában egy órát. Fehér nyakkendőket szab, saját maga tisztogatja a csizmáját, nem mintha kénytelen lenne vele, csupán a csizmatisztítás művészete iránt érzett szeretetéből. Sokat ad arra, hogy csizmája ragyogjon. Napjában háromszor teázik, szereti a fürdőt: megelégedett ember.

És nem emlékszik, milyen aljas botrány kavarodott másfél évvel ezelőtt Alekszandrovna Mária és Matvéjevics Atanáz egyetlen lánya, Afanászjevna Zinaida körül? Zinádát finoman nevelték, igazi szépség, de még mindig nincs férje, pedig már huszonhárom éves. Legtöbbször azt emlegetik, hogy Zinaida másfél év előtt valami tanítócskával folytatott viszonyt. Ennek a homályos mendemondának tulajdonítják, hogy még mindig nem kötötték be a fejét. A suttogás még mindig nem ült el Zinaida ügyében. Még ma is beszélnek valamilyen szerelmeslevélről, melyet állítólag Zinaida írt és amely a hírek szerint annak idején kézről- kézre járt Mordászovban. De mondja meg, aki látta a levelet! Ha valóban városszerte olvasták, hová tűnhetett? Mindenki hallott róla, de senki sem látta. Én legalább még senkivel sem találkoztam, aki látta volna a levelet. Ha valaki célzó szavakat mond a levélről, Alekszandrovna Mária egyszerűen meglepődik: fogalma sincs, miről van szó. Tegyük fel, hogy csakugyan történt valami és Zina valóban megírta a levelet (én például biztosra veszem, hogy megírta), micsoda ügyesség kellett ahhoz, hogy a botrányos ügy így elnémuljon! Volt, nincs! Alekszandrovna Mária már figyelemre se méltatja a csúfos suttogást. Pedig tudja, mennyit sürgött-forgott, fáradozott, míg megmenthette egyetlen lánya becsületét.

Hogy Zina nem ment még férjhez, az nagyon is érthető. Ugyan, milyen kérők vannak errefelé!? Zina legalábbis uralkodó herceg mellé való. Szépségesen szép. igaz, de büszkeségért sem megy a szomszédba. Azt beszélik, hogy Mozgljákov sokat settenkedik körülötte, de aligha lesz ebből házasság...

Hogy ki az a Mozgljákov? Meg kell hagyni, hogy fiatal, csinos ficsúr, van vagy százötven el nem, zálogosított jobbágya, ő maga pedig Szentpétervárról vetődött ide. Kár, hogy nincs egészen rendben az esze. Könnyelmű, sokat fecseg és bizonyos új eszmék ejtették rabságba. Különben pedig mi az a százötven jobbágy, különösképpen új ideákkal egybekötve?! Nem is lesz abból a lakodalomból semmi!

Mindezt, amit eddig elmondtam, körülbelül egy honapja írtam, csupa szerétéiből. Meg kell ugyanis vallanom, hogy elfogult vagyok Alekszandrovna Mária iránt. Valami dicséretet akartam írni erről a nagyszerű dámáról, mégpedig valamelyik barátomhoz intézendő játszi levél formájában, azoknak a leveleknek a mintájára, amilyeneket valamikor, az örökre elmúlt aranyidőkben a „Szjevernájá Pcselá” és más hasonló folyóiratok közölgettek. Minthogy azonban nekem nincsenek barátaim és bizonyos velem született írói félénkség is rám nehezedik, asztalfiókba zártam ezt a megkezdett írást, mint irodalmi kísérletet és mint szabad időm, kedvteléseim szerény emlékét.

Öt hónap pergett te s íme: csodálatos dolog történt Mordászovban. Egy kora reggel megérkezett K. herceg és Alekszandrovna Máriánál szállt meg A herceg megérkezésének következményeit előre nem lehetett kiszámítani. Csak három napot töltött Mordászovban, de ez a három nap kitörölhetetlen és végzetes nyomokat hagyott maga után. Sőt többet modok; a herceg sok tekintetben új fordulatokat hozott városunkba. Ennek a fordulatnak a leírása Mordászov történetének egyik legjelentősebb lapjára kívánkozik. Éppen ennek a lapnak irodalmi megírását határoztam el, megvallom: némi habozás után, hogy aztán munkámat a tisztelt nyilvánosság elé bocsássam. Elbeszélésem felöleli Alekszandrovna Máriának, házának, felemelkedésének, dicsőségének és dicsőséges bukásának érdekes apróságait.

Mindenekelőtt azonban azt kell megmagyaráznom, mi a csodálatos abban, hogy a herceg Mordászovba érkezett és Alekszandrovna Máriánál szállt meg. Hogy ezt megvilágítsam, előbb magáról a hercegről kell elmondanom egyet-mást. Úgyis teszek, lássunk tehát hozzá.

2

Ott kell kezdenem, hogy a herceg még nem volt éppenséggel vénecske, de azért, aki ránézett, könnyen gondolhatta: no, éppen most csuklik össze. Az idők folyamán ugyanis annyira megkopott, elhasználódott. Mordászovban mindig különös, furcsa dolgokat meséltek róla Azt is mondták, hogy megtébolyodott. Mindenkinek szemet szúrt, hogy a herceg, akinek négyezernyi jobbágysága van, előkelő házból származik, befolyása lehetne a kormányzóság éleiében, teljésen visszavonult, magányban él nagyszerű birtokán. Hat-hét évvel ezelőtt, mikor még egyáltalán nem vetette meg a társaságot, az édes kettest, gyakran megfordult Mordászovban s akkor még egyáltalában nem hasonlított a visszavonult emberekhez.

Elmondom, milyen hiteles adatokat tudtam meg róla.

Hajdanán - mikor még fiatal volt - gavallér tempókkal lépett a nyilvánosság elé, nagyokat mulatott, vígan élt, többször megfordult külföldön, románcokat énekelgetett, szójátékokon törte a fejét, de sohasem árulta el, hogy különösebb szelleme lenne. Magától értetődik, hogy hamarosan elverte vagyonát s vénségére úgyszólván ott maradt egy árva garas nélkül. Valaki azt tanácsolta neki, hogy siessen birtokára, melyet árverezni kezdtek. Elment, megjelent Mordászovban, ahol hat hónapot töltött. Itt alaposan összebarátkozott a kormányzósági élettel, hat hónap alatt elherdálta mindenét az utolsó kopekéig, intim ismeretségeket kötött különféle kormányzósági hölgyekkel. Mindennek ellenére megmaradt jó embernek, persze nem szokott le a főrangú bogarakról, amiket Mordászovban különben is mágnás körök kötelező járulékainak tartottak és bosszankodás helyett inkább tisztelettel kalapot emeltek a hercegi mórikák előtt Különösen a hölgyek voltak elragadtatva. Sok érdekes emléket lehetne idézni ebből az időből. Beszélték, hogy a herceg félnapokat töltött tükör előtt s úgy látszott, mintha az egész ember csupa apró darabkákból állna. Senki sem tudta, mikor és hol sikerült ennyire szétmállania. Parókát és vendégbajuszt hordott, pofaszakállat és idegen spanyol szakállt ragasztott, idegen volt rajta minden egyes szőrszál, melyeket feketére festett; arcát púderozta és rúzsozta. Arról is beszéltek, hogy arcán a ráncokat rugókkal simítgatta és a rugókat haja alatt rejtette el. Állítólag fűzte magát, mert valahol Olaszországban, mikor szerelmi kalandjáról meg kellett ugrania, eltöri egy oldalbordája. Bezúzott bordája helyett műbordát hordott. Ballábára sántított, szentül hitték, hogy egyik lábát Párizsban törték el valami szerelmi kiruccanás alkalmával és bal lába helyett műlábat csináltatott. Igaz, az emberek sok mindent lefetyelnek. Azt azonban senki sem tagadhatta, hogy jobbszeme üvegből volt, bár az utánzat nagyon művészi. Szájában idegen fogsort hordott. Napokon át mosakodott szabadalmazott teákban, illatszerekkel, kenőcsökkel kenegette magát. A herceg akkor már szemmel láthatóan eltotyakosodott és dőlt belőle a pletyka, úgy látszott, hogy nagyon hanyatlik a pályája. Mindenki tudta róla, hogy egy kopejkája sincs.

Ekkor történi, hogy váratlanul meghalt egy rokona, egy öreg matróna, aki állandóan Párizsban élt s aki éppen a halála előtt egy hónappal temette el örökösét. A herceg egyáltalán nem számított az örökségre, mely Mordászovtól hatvan versztányira terült el. Négyezer jobbágy élt a remek birtokon. A herceg nyomban Szentpétervárra indult, hogy rendezze ügyeit.

A mi hölgyeink nagyszerű búcsúebédet adlak tiszteletére. Máig is emlegetik, milyen vidáman viselkedett a herceg a lakomán, anekdotákat mondott, tréfálózott, pajkos történetekkel mulattatta a társaságot és megígérte, hogy igyekszik mihamarabb a Duhanovóban örökölt birtokára jönni. Szavát adta, hogy visszatérte után piknikek, bálok, tűzijátékok, mulatságok kergetik egymást nála. Elutazása után a hölgyek egy álló esztendeig a megígért mulatságokról beszélgetlek, égető türelmetlenséggel várták az öregecskét. Várakozás közben, nagy-néha kirándulgattak is Duhanovóba, ahol régi urasági ház, park fogadta őket, a parkban akácbokrokból kinyírt oroszlánok, szépen rendezett virágágyak, a tavakon ladikok imbolyogtak, a ladikokban törökök fújták a sípjaikat, aztán filagóriák, lugasok és egyéb különlegességek szórakoztatták a hölgyeket.

Végre megérkezett a herceg, de a mordászoviak kínos meglepetésére még csak be sem kukkantott Mordászovba, hanem - mint valami morc remete - elrejtőzött Duhanovóban. Még csak most keltek szárnyra különös hírek. A herceg ebben az időben fantasztikus ködbe borult. Először is azt beszélték, hogy Pétervárott nem valami jól sikerült a dolga, mert egyes rokonok, akik az örökségre számítoltak, a herceget gyengeelméjűség jogcímén gondnokság alá akarták helyeztetni. Nyilván attól tartottak, hogy az öreg az új örökségnek is nyakára hág. Sokan még ezen mendemondán is túlmentek, azt beszélték, hogy a herceget az őrültek házába akarták záratni, de egy nagyállású úr - valami rokon - közbelépett, bizonykodott, hogy szegény öreg herceg már úgyis félhalott, hamis részekből van összerakva és ha nemsokára meghal, a birtok őrültek háza nélkül is a rokonok kezére jut. Ismétlem, hogy az emberek sok mindent összefecsegnek, különösen nálunk Mordászovban.

A szóbeszéd szerint mindez alaposan megrémítette a herceget, olyannyira, hogy önkéntes remeteségre adta a fejét. Néhány mordászovi ismerős már csak kíváncsiságból is elment Duhanovóba gratulálni, de a herceg vagy nem fogadta őket, vagy pedig igen furcsa fogadtatást rendezett tiszteletükre. Meg sem ismerte régi ismerőseit. Azt mondják, nem is akarta őket felismerni. Meglátogatta a herceget még a kormányzó is, aki azzal a hírrel távozott a herceg otthonából, hogy az öreg csakugyan megháborodott egy kissé. Később is, valahányszor szóba jött ez a látogatás, savanyú képet vágott. A hölgyek meg nyíltan felháborodtak.

Végre sikerült a mordászoviaknak megtudniuk egy jóízű pletykát. Azt híresztelgették. hogy a herceg fejét elcsavarta valami Matvéjevna Sztepanida nevű. Isten tud ja miféle hölgy. aki Pétervárról jött a herceggel, kissé már korosabb volt és elhízott, karton ruhában járt, állandóan kulcsokat Csörgetett a kezében. Állítólag a herceg mindenben engedelmes rabszolgája, szót fogad neki, mint egy gyerek, egy lépést sem mer tenni a dáma engedelme nélkül, az asszony saját kezűleg babusgatja, mosdatgatja, hordja és dédelgeti, mint egy csecsemőt; végül - azt beszélték - ez a dáma tartja távol a látogatókat, különösen a rokonokat, akik kezdtek lassankint ellátogatni. Duhanovóba, hogy értesüléseket szerezzenek az öreg hogyléte felől.

Minderről sokat gondolkodtak Mordászovban, különösen a hölgyek. Hozzátették még a mendemondához, hogy Matvéjevna Sztepanida önkényesen és korlátlanul rendelkezik a herceg birtokával, ő fogadja fel az uradalmi tiszttartókat, a gazdatiszteket, a cselédeket, ő szedi be a jövedelmeket. Megemlítették azonban, hogy jól gazdálkodik és hogy a jobbágyok áldják kezének intézkedéseit.

Ami a herceget illeti, róla is megtudtak annyit, hogy napjai legnagyobb részét öltözködéssel tölti: frakkjait és parókáit próbálgatja, a napok hátralévő részét pedig Matvéjevna Szlepanidának szenteli, durákot játszik vele, közösen kártyát vetnek, néha lovagolnak, a herceg egy szelíd angol kancára ül, Matvéjevna Sztepanida pedig nyitott kocsiban kíséri, elkészülve minden eshetőségre, minthogy a herceg inkább csak nagyzolásból lovagol és alig tud a nyeregben ülni. Sokan gyalogosan is látták a herceget, köpönyegben, széleskarimájú fehér kalapban, nyakán rózsaszínű női kendővel, balkezében fonott kosárral. Gombát, mezei virágot szedett. Matvéjevna Sztepanida ilyenkor is mindig vele van, utánuk két lakáj sétál és - utóvégre akármi előfordulhat - egy kocsi. Ha ilyenkor egy-egy muzsikkal találkoznak, a muzsik félreállva leveszi a sapkáját, mélyen meghajol és így szól: „Jónapot, herceg bátyuskám, méltóságos uram, mindnyájunk fényes napja!” A herceg ilyenkor a muzsikra irányítja selyemzsinóron függő monokliját, barátságosan biccent és szívesen viszonozza a köszöntést franciául: „Bon jour, mon ami, bon jour!”[1] És még több ilyesmit beszélnek Mordászovban. A herceget nem tudják elfelejteni, hisz oly közel lakott Mordászovhoz.

Elképzelhető a meglepetés, mikor egy szép reggel az a hír terjedt el, hogy a herceg, a furcsa ember, a remete, személyesen megjelent Mordászovban és Alekszandrovna Máriánál szállt meg. Az egész város megzavarodott izgalmában;

Mindenki magyarázatot várt és egyik ember a másiktól kérdezgette:

- Mit jelent ez?

Sokan már vizitelni akarlak Alekszandrovna Máriánál. A herceg jelentkezéséi mindenki rejtelmesnek látta. Az asszonyok leveleket firkáltak egymásnak, látogatásokra készülődtek, szobalányaikkal és férjeikkel pletykák után szimatoltattak. Különösen az volt érthetetlen, hogy a herceg miért éppen Alekszandrovna Máriánál és nem másnál szállt meg. Legjobban bosszankodott emiatt Antipova Nikoiajevna, mert neki a herceg szegről-végről rokona volt

Minderre azonban csak Alekszandrovna Mária tud felvilágosítást adni. Látogassunk el hozzá...

[1] Jó napot, barátom, jó napot!

3

Délelőtt tíz óra. Alekszandrovna Máriánál vagyunk, abban a szobában, melyet a háziasszony ünnepélyes alkalmakkor szalonnak nevezget. Alekszandrovna Máriának budoárja is van. A szalon padlóját szépen mázolták, a külföldi kárpitok és a szőnyegek is megjárják. A meglehetősen nehézkes bútorzat uralkodó színe bordó Van kandalló is, a kandalló felett tükör, a tükör előtt bronzóra, rajta ízléstelen Ámor-szobor. Az utcára néző ablakok közt két tükör csillog, az üveg alaposan elárulja, hogy már régen levették róluk a legyek ellen védő huzatokat. A tükrök előtt kis asztalkákon újabb órák. Az ablakokkal szemben a fal mellett pompás zongora húzódik. Zina zeneértő. A kandalló körül karosszékek állnak festői elrendezésben, előttük apró asztalkák. A szoba másik végében megint asztal, leterítve patyolat abrosszal, az asztalon ezüst szamovár gőzölög, körülötte csinos teázókészlet. A szamovárt és a teát egy Alekszandrovna Máriánál a távoli rokonság jogcímén élő nő, Zjablova Petrovna Nasztászja kezeli. Hogy ő kicsoda Z özvegy, most harmincéves, barna, friss, sötétszemű asszonyka. Élénk és általában csinos. Vidám kedélyű. kacagó természetű, eléggé ravaszka és magától értetődik; szereti a pletykát, különben jól intézi a dolgait. Van két gyermeke, akik valahol tanulnak. Elég függetlenül viselkedik és most nagyon szeretne új férjet fogni. Férje katonatiszt volt.

Maga Alekszandrovna Mária a kandallónál ül. szerfölött jókedvű, nagyon jól mutat világoszöld ruhájában, igen megörült a herceg érkezésének. A hercegi vendég most éppen a toalettjével bíbelődik az emeleten. Ezalatt Mária annyira örvendezik, hogy szinte leplezni szerelné őrömét. Előtte egy fiatalember áll, illegeti magát és heves taglejtésekkel beszél. Szeme is elárulja, hogy nagyon szeretné, ha megnyerné hallgatói tetszését. Huszonötéves. Látszatra nem éppen kifogásolható ember, de gyakran elragadja a szenvedélye s látszik rajta, hogy erőlteti a szellemességet, a humort. Szőke, csinos, jól öltözőit fiatalember, ő az a nagyreményű Mozgljákov úr, akiről már szóltam. Alekszandrovna Mária magában úgy találja, hogy Mozgljá- kov úr kissé tartalmatlan legényke, üresfejű, de azért szívesen látja házában. Mozgljákov úr pályázik Zina kezére, Zinába - azt mondogatja - halálosan szerelmes.

Most minden pillanatban Zina felé fordul, ajkáról mosolyt esdekel elménckedéseivel és jó kedélyével. De Zina szemmel láthatóan hidegen bánik vele és nem sokat ad rá. Most például éppen oldalt áll, a zongora mellett és ujjacskáival naptárt lapozgat.

Zina az a fajta nő, aki a társaságokban általános bámulatot és elragadtatást kelt. A képtelenségig szép. Magas, barna, szinte csodálatosan fekete a szeme, karcsú, formás, szép a melle. Válla és keze olyan, mint az ókori szobrok, lábacskái megszédítik az embert, járása királynői. Ma egy kissé halvány ugyan, de azért lelt és piros ajkairól, ajkai közt csillogó gyöngysor fogairól három napig is álmodik az, aki éppen látta. Arca komoly és szigorú. Mozgljákov ifiúr mintha félne Zina nézésétől, összegörbed tekintete alatt. Zina mozdulatai rátartian fesztelenek. Egyszerű, fehér kartonruhát hord. A fehér jól illik egyéniségéhez. Különben neki minden illik. Egyik ujján gyűrű, nem tudni, kinek a hajából fonta, de a színe után ítélve: nem az anyjáéból. Mozgljákov sohasem mert érdeklődni: kinek a hajából készült a gyűrű?

Ma délelőtt Zina mintha hallgatag lenne, sőt szomorkás, mintha bántaná valami. Annál beszédesebb Alekszandrovna Mária, aki néha szintén különös gyanakodással tekintget leányára, lopva, mintha félne tőle.

- Úgy örülök, Alekszandrovics Pál, - csicsergett és dünnyögött Mária - de úgy örülök, hogy örömömet szeretném lekiabálni az ablakomból az utcára Nem is szólva arról a kedves meglepetésről, hogy két héttel előbb jött, mint ígérte s ezzel - magától értetődik - nekem és Zinának csak fokozza az örömét. Annak rendkívül örülök, hogy magával hozta ezt a kedves herceget. Tudja, mennyire szeretem ezt a kedves öregurat? De nem! Ön engem nem érthet! Ön, aki csupa fiatalság, nem értheti meg elragadtatásomat, bármennyit is beszéljek róla önnek, tudja, mi volt ő nekem, úgy hat évvel ezelőtt, régebben? Emlékszel, Zina? Jaj, el is feledtem. Hiszen te akkor a néninél voltál. El sem képzelné, Alekszandrovics Pál, hogy én voltam a herceg tanácsadója, testvére, anyja. Úgy engedelmeskedett nekem, mint egy gyerek. Volt a mi ismeretségünkben valami kedvesen gyengéd és nemes, mondhatnám, valami idillikus. Már azt sem tudom, minek mondjam. Ezért van, hogy ő is csak az én házamra gondol vissza hálával. Ce pauvre prince... Tudja-e, Alekszandrovics Pál, hogy talán megmentette őt azzal, hogy hozzám hozta el? Szívszorongva gondoltam rá az elmúlt hat évben. Hiszi, vagy nem, de néha még álmodtam is róla. Azt beszélik, hogy egy asszony! szörnyeteg egészen rabul ejtette, romlásba döntötte. No, de ön végre kiragadta a herceget az asszony karmai közül... Most fel kell használni a kedvező alkalmat és a herceget teljesen meg kell menteni. Mondja csak el. mondja el még- egyszer, kedves Alekszandrovics Pál, hogyan is sikerült önnek? Részletezze, kérem, találkozásuk legaprólékosabb körülményeit. Az imént, nagy lelkendezésemben csak a főbb dolgokra gondoltam, holott éppen a részletek, az apróságok adják meg az egésznek - hogy úgy mondjam - az ízét. Én rajongok az apró részletekért, még a legfontosabb dolgokban is csak azokra figyelek... és ameddig... ő a toalettje mellett ül…

- Csak annyi történt, amennyit elmondtam, Alekszandrovna Mária - válaszolt Mozgljákov nagy-nagy előzékenységgel. Különben is szívesen mesélte el ugyanazt akár tízszer is, mert ez módfelett szórakoztatta. - Egész éjjel úton voltam, le sem hunytam a szememet, képzelheti: mennyire siettem - fordult Zinához. - Szitkozódtam, veszekedtem, duhajul követeltem a postaállomásokon, hogy lovat kapjak, ha mindazt kinyomtatnák, amit mondtam, egész új ízlésű versezet kerekednék ki belőle. Különben ez mellékes. Éppen reggel hatkor érkeztem meg a végső állomásra, Igesovóba. Összefagytam, de meg sem melegedtem, csak egyetlen gondolatom volt: lovat! Még az állomásfelügyelő feleségét, s megrémítettem hangoskodásommal, aki éppen szoptatott, talán még a teje is elapadt. A napfelkelte elragadó. Tetszik tudni: a dér elpirul, aztán az egész ezüstszínbe öltözik. Én azonban mindezzel nem törődtem, ész nélkül siettem. Erőszakkal lovakat kerítettem, valami kollégiumi tanácsostól kaparintottam őket, majdnem párbaj lett belőle. Hallottam, hogy az állomásról egy negyedórája indult el valami herceg, itt hált meg és a saját lovaival megy. Szóra se hallgattam, lóra pattantam, repültem, mintha börtönből szabadultam volna Fet