Renáta W. Müller

MARCO

Maffia sorozat 5.

ISBN: 978-615-6306-13-5

A szerzőt elérhetőségei:

Tiktok @renatawmuller

Facebook

Instagram @renatawmuller

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll.

Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra

jogosult használni.

Az e-könyv engedély nélküli másolását,

jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

@Renáta W. Müller

Philadelphia, Pennsylvania

San Diego, Kalifornia

Napfelkelte a védett házban

Bertone-birtok, Philadelphia

Liquid privát klub

Dél-Philadelphia, a Delaware folyó partja

Liquid bár, Philadephia

Bertone-birtok

Dél-Philadelphia

Gray és Mera Harlan otthona

Bertone-birtok

Marco háza, Philadelphia

Öt hónappal később, Marco háza

London – Két héttel később

Amalfi-part, Dél-Olaszország

Philadelphia, St. Andrew’s Kórház, Jótékonysági bál

Bertone-birtok

Mount Davis Nemzeti Park

Philadelphia, belváros

Bertone-birtok

Grand Hyatt Hotel, San Diego

Marron Valley

Philadelphia, Marco háza

Philadelphia, Pennsylvania

Marco

– Miért pont én? – mordulok fel, és frusztráltan beleöklözök a kormányba.

– Mert úgy látom jónak – válaszolja apám hidegen. – És tartsd be a sebességhatárt, míg ki nem érünk a városból, nincs szükségünk arra, hogy a zsaruk lemeszeljenek pont most, egy hullával a csomagtartóban. Már így is sokkal tartozom a rendőrfőnöknek – morogja az orra alatt.

Nem szokásom rinyálni, ha megbíznak egy munkával, de most rohadtul kiakadtam. Ekkora kibaszást! Nem tudom, miért szívat az öregem.

Apám nem néz rám, némán előhúzza zakója zsebéből monogramos zsebkendőjét, és kimért mozdulatokkal törölgetni kezdi a kezét. Szemem sarkából látom, hogy jobbján véresre horzsolódtak a bütykei az ütések nyomán. Már majdnem beszólok neki: Mi van fater, berozsdásodtál? Nem ízlik a bunyó? De bölcsebb, ha nem húzom ki a gyufát még jobban. Meg egyébként sincs rossz formában az öreg. Nem sok olyan ötven feletti pacákot ismerek, aki ilyen simán viszi be a balegyenes–jobbhorog kombinációt, mint apám. Mindezt anélkül, hogy meggyűrné magán a hófehér Armani ingjét.

Mióta apám a capo, kevesebbet van terepen, mások végzik a nevében a piszkos munkát, ettől függetlenül nem engedte el magát, rendszeresen edz. Kivételes eset, hogy személyesen intéz egy balhét, de ez a mai pont az.

Egy gennyláda valami ócska heroinnal manipulált a klubjainkban, gondolom, egy kis mellékesre akart szert tenni. Ez viszont olyan súlyos kihágás, hogy a capónak személyesen kellett példát statuálnia. Múlt hónapban két táncoslány, egy kidobó, ráadásul egy kuncsaft is elpatkolt túladagolásban, így lépnünk kellett. Kevés dolog létezik, ami nálunk tiltólistás, de a keménydrogok idetartoznak. Nem hiányzik, hogy ránk szálljon az FBI drogellenes részlege. A faszi a saját halálos ítéletét írta alá, amikor megszegte a szabályt, amit apám piszok szigorúan betartat. Sandro a régi szép idők emlékére nosztalgiázott kicsit, és saját kézbe vette az ügyet. Frankón megdolgozta az ürgét, emiatt vérzik most a keze.

Az ilyenekért azért kurvára bírom a fatert. Hiába ő a góré, nem büdös neki, hogy bepiszkítsa az öklét, ha az üzlet érdeke megkívánja. Más dolgaival viszont rohadtul fel tud húzni. Ez a mostani meló például pont ilyen, meg attól is agyfaszt kapok, ha tanácsokat ad, hogyan vezessem a verdát. Azért csak tovább próbálkozom, nem adom be a derekam ilyen könnyen.

– Biztos van valaki más, akit kinevezhetnél bébiszitternek az öreglány mellé.

– Vigyázz a szádra, fiam, egy capo feleségéről beszélsz! – emeli fel az ujját figyelmeztetőn.

– Egy halott capóéról.

– Az nem számít. Fogd már fel, ez egy bizalmi munka. Nem testálhatom akárkire.

– Halál komolyan azt várod tőlem, hogy Costello szottyadt özvegyét pesztráljam, miközben egy rakás egyéb munka vár ránk? Graynek szüksége van a segítségemre a gyémántszállítmány szétosztásánál, meg kell szerveznem az áru védelmét, össze kell állítanom két csapatot.

– Mondtam, hogy feltűnés nélkül intézzétek.

– Low profile-ban toljuk, amennyire lehetséges, de csak nem küldhetem a kavicsokat biciklis futárral. Ráadásul új neppert kell felhajtanunk az északi területeken, méghozzá kurva gyorsan. Nyakunkon lihegnek a határőrök.

– Grayson nagyfiú már. Elboldogul maga is, és ha mégsem, Luigi majd segít neki, amíg te ezzel vagy elfoglalva.

– Nem hiszem el, hogy ezt teszed velem – sziszegem a fogaim között. – Bárki vigyázhatna a nagyanyóra. Csak nem lehet annyira bonyolult feladat.

Apám fáradtan felsóhajt, és zsebkendőjével megtörli a homlokát.

– Ez egy becsületbeli ügy, Marco. Értsd meg, fontos nekem. Másképp nem bíznám rád.

Összehúzott szemmel nézek oldalra, azt próbálom megsaccolni, vajon csak azért mondja, hogy vigasztaljon, vagy tényleg ennyire a szívén viseli az ügyet. Az utóbbi évben komoly összecsapások voltak a dél-kaliforniai klánok és a határövezetet uraló Tijuana kartell között. Mióta egy konkurens klán kivégezte a dél-kaliforniai capót, Gennaro-Jerry Costellót, felborultak az erőviszonyok a nyugati parton. Egy hete véres leszámolás kezdődött San Diegóban, de a vezér közvetlen családjának mázlija volt. A fia és a felesége túlélte a támadást, de fel kellett szívódniuk. Most is bujkálnak, az életük veszélyben forog odaát, így a Costello gyerek apámtól kért menedékjogot.

– Jerry Costello a barátod volt?

Apám kétértelműen felhorkant, és a homlokát vakarássza.

– Barátságnak éppen nem nevezném a kapcsolatunkat. Gennaro, hogy is fejezzem ki magam, különc pasas volt. Bizarr dolgokat művelt.

– Ezt hogy érted?

Megvonja a vállát.

– Olyan… előbb lő, aztán kérdez típusú pali. Sosem tudta megőrizni a hidegvérét, és pont erre baszott rá. Ezért mondom mindig neked – fordul felém, amiből tudom, hogy lecke jön –, nem az az ember, aki először lő, hanem aki utoljára.

– Vágom – bólogatok.

– Nem álltunk túl közel egymáshoz, még a nagyapád révén voltak közös érdekeltségeink. Jerry a 70-es években tejfelesszájú suhancként érkezett az Államokba Szicíliából, csak akkor még Gennarónak hívták. Nagyapád az európai gyökerek iránti tiszteletből a hóna alá nyúlt, segített neki a kezdetekben. Costello tehetséges törtető volt, gyors pénzt akart csinálni, szóval mindketten jól jártak az együttműködéssel. Jerry elég hamar a nyugati partra költözött a családjával. Jobban preferálta a hazaihoz hasonló melegebb éghajlatot.

– Szép kis birodalmat alakított ki magának, az már biztos.

– Bizony – bólogat. – Te is tudod, hogy a klubjaink ellátmányának nyolcvan százaléka a mexikói határon keresztül érkezik. Az alkohol, a tabak és néha a fegyverszállítmányaink az ő területén keresztül jönnek be az Államokba. A Costellók biztosítják a zavartalan transzportot, és eddig nem is volt hiba a gépezetben. Mi olcsón jutunk az áruhoz, ők leveszik a maguk sápját a határon, és mindenki jól jár. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy összerúgjuk a port velük, a saját üzleti érdekünk úgy kívánja, hogy a Costello klán ne veszítse el a befolyását Kaliforniában.

– Nem tudtam róla, hogy ilyen szoros kapcsolatban voltál Jerryvel.

– Nem voltunk. Néha beszéltünk telefonon, ha valaki beleszart a ventilátorba, egyébként az embereink intézik a folyó ügyeket.

– Mikor láttad utoljára?

– Jerryt? Van annak már tíz éve is, hogy személyesen találkoztunk, de a tartozás nem évül el. A becsületszó, amit apám capóként adott, rám ugyanúgy vonatkozik. Ha Jerry meg is halt, a fiának joga van benyújtani a számlát.

Most, hogy így mondja, rémlik, a nagybátyám, Chris említett valami régi szívességet, amit állítólag Gennaro Costello tett Emiliónak, a nagyapámnak, annak idején. Gondolom, innen indult ez az adok-kapok, és emiatt érzi most úgy Angelo Costello, hogy a családomnak kell kihúznia őt a szarból.

Közben visszaérünk a birtokra, begördülök a vaskapun, végighajtok a kavicsos úton a főépülethez. Apám int, hogy húzódjak le jobbra egy fa árnyékába. Jelez a konvoj többi egységének, hogy minden rendben, haladjanak tovább a kocsibeállók felé. A meló érzékeny része még ezután vár rájuk, de apámnak mindenre megvan a megfelelő embere. Ezek a fiúk profik, tudják, miként szabaduljanak meg egy szaros díler hullájától nyomok nélkül.

Apa kicsatolja az övét, és felém fordul. Rávetül az éles napfény, feltűnik, mennyire megőszült a halántéka az utóbbi években. Az idő még rajta is otthagyja a nyomait. Tízéves voltam, amikor apámat megismertem, de nekem a legelső találkozásunk óta ő a hősöm. Apám és anyám családjai akkoriban rendesen osztották a pofonokat egymás között, és a pofonok alatt azt értem, hogy hullottak a fejek mindkét oldalon. Az, hogy egyetemistaként ők ketten egymásba gabalyodtak, alaposan elbaszott szitu volt. Nem is működött sokáig a lámúr. Anya pont akkor tudta meg, hogy terhes velem, amikor szakítottak, így apámnak nem szólt a létezésemről. Csak mikor sok évvel később egy meló során ki kellett volna iktatnia egy célszemélyt, és a célkeresztben felismerte anyám arcát, kezdtek el lassan helyrerázódni a dolgok kettejük között. Akkor jött rá, hogy van egy tízéves fia, gyakorlatilag egyik napról a másikra vált apává.

Talán a vér szava, ami átsegített a nehézségeken, de gyorsan egymásra hangolódtunk. Mintha a külön töltött tíz év nem is létezett volna. Szóval, míg más kölykök Harry Potterért, meg Spidermanért rajongtak, nekem apám volt a példakép, a legfőbb tekintély. Egy soha meg nem rendülő, szilárd szikla, akire nemcsak én, de nagyapám halála után az egész család is támaszkodott. Sebezhetetlen és örök.

Mielőtt apám megjelent volna az életemben, jéghokiztam. Chris bácsikám állatira kibukott ezen, és vérbeli olaszként, mindenképp át akart nevelni a focira, több-kevesebb sikerrel. De én mindenben apámra akartam hasonlítani, és mivel őt mindig is a harcművészetek érdekelték, én is belevetettem magam ezekbe a sportokba. Kick-bokszot, kendót, később krav magát tanultam. Oké, az igazság az, hogy a krav magához, amit anno az IDF (Izrael Védelmi Erők) számára fejlesztettek ki, anyám ragaszkodott. Anya sem kispályás ám, az IRA kiképzőtáborában tanult közelharctechnikákat és céllövészetet. Meg van győződve róla, hogy a küzdősportok elsajátítása a legjobb módja az önvédelemnek. Azt akarta, hogy ne fossunk be, ha ránk támadnak az utcán, és az életünk ne csupán a testőrök éberségén múljon. Arra képzett ki bennünket, hogy képesek legyünk stressz alatt is tiszta fejjel és gyorsan dönteni. A húgom se balettórákra járt a suli után, tizennyolc éves korára elérte a krav maga expert szintjét. Apám egészen addig gyakorolta velem otthon a küzdősportokat, míg át nem lendült a mérleg nyelve, és végül már én osztottam őt. Legtöbbször inkognitóban, kíséret és testőrök nélkül volt ott a versenyeimen, én pedig miatta kihajtottam magamból a maximumot.

A feltétel nélküli rajongásom érte visszásnak tűnhet, ha az ember figyelembe veszi, hogy Sandro Bertone a keleti parti alvilág császára, a maffiaklánok feje, de az én fejemben nincs gebasz emiatt. Én tudom, milyen ember valójában otthon, amikor a szűk családon kívül más nem látja, és hogyan viselkedik capóként. Ha egyszer rá fogok hasonlítani, akkor nyugodt szívvel mondhatom, hogy nem basztam el túl sok mindent az életemben.

De bármennyire jól tartja magát a fater, azért megrendítő látni, hogy ő is öregszik. Elnézve a szarkalábakat a szeme körül, szarul kezdem érezni magam, amiért panaszkodtam a meló miatt. Igazság szerint úgysem számít, mert kurvára nincs olyan munka, amit el ne végeznék, ha ő kér.

– Ugye Enricónak is köze van ehhez az egész okossághoz Costellóval? – erőltetem az emlékezetemet, mert mintha Chris ilyesmiről mesélt volna.

– Neki is, de leginkább Tomasónak.

Na, erre már felvonom a szemöldököm. Enrico még a nagyapám consigliere-je, a tanácsadója, legközelebbi bizalmasa volt. Miután az öreg átadta a stafétát az apámnak, Enrico megmaradt a pozíciójában, és apám mellett dolgozott még egy ideig. Aztán amikor végleg kiöregedett az aktív státuszból, a legidősebb fia, Tomaso vette át a tanácsadó bizalmi posztját apám mellett.

– Mit művelt Tomaso, aminek köze lehetett Kaliforniában a Costellókhoz?

Apa körbenéz, aztán int, hogy szálljunk ki a kocsiból. Bár kicsi az esélye annak, hogy poloska lenne a saját verdánkban, azért az ember sosem lehet eléggé elővigyázatos. Úgy látszik, ez a téma elég érzékeny, és apám inkább a ház felé sétálva osztja meg velem.

– Tomaso zöldfülű kölyök volt még, hamar elborult az agya. Hősködött, amikor nem kellett volna.

– Kinyírt valakit?

– Az első önálló melóját kapta meg, de az a fatökű lelőtt két zsarut a szállítmány átvétele közben. Elvileg minden le volt zsírozva, az egyik fakabát ráadásul hozzánk tartozott, nekünk dolgozott. Könnyű melónak ígérkezett, de valami balul sült el a kikötőben, és leszámolás lett a dologból. Rohadt egy ügy lett belőle, alaposan benne voltunk a csávában. A városi kopók a nyakunkban lihegtek, ha Jerry Costello nem lép közbe, a fiú nem látta volna többé a napot, mert életfogytiglanra ítélik. De ő mozgósította a helyi kapcsolatait, szívességeket hajtott be, a megfelelő helyeken csurgatott egy kis dohányt. A szokásos protekció, amit én is megtettem volna érte, ha történetesen az én területemen esik meg a malőr. Mindenesetre – vesz mély levegőt – Tomaso fejét sikerült kihúznunk a hurokból, viszont apám Jerry lekötelezettje lett.

– De ez már legalább húsz éve történt.

– Az nem számít – vet rám egy szigorú pillantást. – Egy férfi adott szava nem évül el, teljesen mindegy, mennyi idő telik el közben.

– És Jerry meghalt azelőtt, hogy benyújthatta volna a számlát.

– Angelo, a fia viszont megtette. – Megáll a bejárati ajtó előtt, kezét a kilincsre teszi, és komolyan a szemembe néz. – A családunk adott szaváról, a becsületünkről van szó, fiam. Ez az ügy fontos nekem, ezért bízom rád. Nem tudom, mennyi időbe telik, míg rendeződnek a dolgok odaát, és a Costello fiú átveszi az apja helyét a klán élén, de a mi feladatunk, hogy addig is biztonságot és védelmet nyújtsunk a megmaradt családnak.

– És ha sosem történik meg? Ha Angelónak nem sikerül kiiktatnia az ellenségeit?

Apa benyit a házba, de megtorpan, és visszafordulva válaszolja:

– Arról beszéljünk majd akkor, ha bekövetkezik. Minden napnak a maga baja.

٭

Legmélyebb álmomból ébreszt a mobilom csörgése. Fejemre húzom a párnát, megpróbálok tudomást sem venni róla, de az az átkozott kitartóan berreg. Nyögve lerúgom magamról a paplant, vakon kotorászok az éjjeliszekrényen a telóm után. Meg se nézem, ki hív, morcosan belemorgok:

– Mit akarsz?

– Én vagyok az.

– Luigi? Van fogalmad róla, hány óra van? – ásítok bele a telefonba. Bár fingom sincs, mennyi a pontos idő, de biztosan túl korán.

– Reggel hat van, főnök.

– Ugye nem azért hívtál, hogy ezt közöld?

– Gond van. Don Alessandro utasítására hívlak.

Kábán felülök, megpróbálom kipislogni a szememből az álmot. Nyugtalanság vesz erőt rajtam, amikor apámat említi. Mindig felgyorsul a pulzusom, ha arra gondolok, valami baja esett a családomnak. Persze ez benne van a pakliban, mert a legnagyobb óvintézkedések ellenére is beüthet a krach. Veszélyes üzem a miénk, és mi megtanultunk együtt élni ezzel. Ettől függetlenül rühellem az ilyen telefonhívásokat.

– Nyögd már ki!

– A Costello-ügy. Változott a műsor.

Megkönnyebbülök, hogy nem az enyéimmel történt valami, és újra hanyatt vágom magam az ágyon. A terv az volt, hogy ma este felveszem Angelót meg az öreglányt a reptéren, és elkocsikáztatom őket a birtokra.

– Megoldódott a krízis? Fasza. Akkor nem kell a bébiszittert játszanom – reménykedek, de Luigi hamar letöri a lelkesedésemet.

– Nem egészen. A helyzet szarabb, mint gondoltuk. Los hermanos latinos los mantienen a raya. No pueden salir de casa. – villogtatja meg szegényes spanyoltudását, de ezt még én is leveszem a hajnali időpont ellenére: A latin tesók sakkban tartják őket. Nem tudják elhagyni a házat. – Nekünk kell kihozni őket San Diegóból.

Megint felülök, lüktető halántékomon már érzem is a közeledő fejfájást.

– San Diego? Baszki, az kétnapi autóút.

– A jettel megyünk, don Alessandro már lezsírozta.

Kikászálódok az ágyból és a konyhába szédelgek. A vaksötétben sikerül a kislábujjammal telibe trafálni a fotel lábát. Ez gyorsabban ébreszt fel, mintha vénásan tolnám be a dupla presszót.

– Puta Mierda!

Csillagokat látok a fájdalomtól, amin még a cifra spanyol káromkodás sem segít.

– Minden oké, főnök? – kérdi Luigi az átkozódásomat hallva.

– Ja, minden fasza. – Míg a kávékapszula után kutatok a polcon, kihangosítom a telót. – Mit jelent az, hogy nekünk kell kihozni őket?

– Felfedezték a rejtekhelyüket, és állítólag bekerítették őket. Figyelik minden lépésüket, nem tudják elhagyni a menedékházat. Don Alessandro azt mondta, minél hamarabb indulnunk kell egy csapattal. Túl nagy a kockázat, hogy nem jutnak ki abból a csapdából élve.

Lassú kortyokban engedem le a torkomon a forró kávét, és ezzel párhuzamosan életre kel a testem, meg az agyam is elkezd működni. Nem bánom, hogy végre van egy kis akció, már kezdett agyonvágni az unalom.

– Jól van, akkor szervezd meg a fiúkat és a felszerelést! Tízkor indulunk. Apám említette, hányan menjünk?

– Nem tudjuk, mennyien tartják őket sakkban. Angelo szerint egy egész ezred ostromolja őket, a don viszont azt mondta, tíznél nem lehetnek többen.

– Szóval valahol ezer és tíz között – masszírozom a tarkómat. – Hol van a menedékház? Lakott terület?

– Á, frászt! Kint a pampán.

– Fasza. Akkor kocsikat kell szereznünk. Meg tudod oldani?

– Na de halló! – hangzik Luigi szinte már sértett válasza. Esküszöm, nincs olyan lepukkadt, suttyó kis település, ahol ennek a palinak ne lenne összeköttetése. – Mi kell?

Legszívesebben egy páncélozott Humvee-vel mennék. Fasza precíziós műszer, géppuskatoronnyal a tetején, amilyet a szárazföldi erők is használnak Irakban. Elvigyorodom a gondolatra, milyen lenne San Diego utcáin csapatni azzal a döggel. Bármennyire csábító is azonban, szar ötlet, így elvetem.

– BMW vagy GMC, rád bízom, de nem akarok lerohadni a préri közepén, meg vagyok értve?

– Tudod, hogy én a japánokra esküszöm. Egy Toyota Land Cruiser sosem hagy cserben.

– Legyen – hagyom rá. – A saját extráinkkal dolgozunk – teszem hozzá. Az extra poggyász nálunk az AK-12 automata géppuskát jelenti, de Luiginak ezt nem kell magyaráznom. – Dannyt mindenképp visszük, és szervezz be egy orvost a biztonság kedvéért, sosem lehet tudni, mi vár. – Danny Santori apám biztonsági főnöke, nem ismerek nála profibbat a szakmában. Az ISA-nál, az Izraeli Védelmi Akadémián szerezte a diplomáját, ha személyvédelemről van szó, ő az, akire szükséged van, és ez a meló pont a profiljába vág. – Hagyd, hogy Danny válogassa ki az embereket, akik jók csendes közelharcban, meg kell még két mesterlövész. Nem akarok nagy feltűnést kelteni idegen terepen – jut eszembe a sztori, amit apám tegnap mesélt Tomaso túlkapásáról L.A.-ben. – Inkább csendesen intézném az ügyet.

– Ha don Alessandro meghallja, hogy orvlövészeket viszel, még a végén ő is csatlakozik a bulihoz – jegyzi meg Luigi somolyogva, mire én is elröhögöm magam.

Apám régen első osztályú sniper volt. Egyik a legjobbak közül. Nehezen akarja beismerni, hogy már fölötte is elszállt az idő, és a keze nem olyan biztos, mint fiatalabb korában.

– Nem kizárt, bár az ő szeme sem a régi.

– Azért nem kell félteni. Múlt héten ott voltam vele a gyakorlópályán. Az öreged még most is eltrafálja a legyet röptében.

Rémlik, mintha ezt a szólást a léggyel többnyire más összefüggésben használnák, de inkább nem teszem szóvá.

– Összekapom magam, és a klubban találkozunk.

– Rendben, boss.

Már épp megszakítanám a vonalat, mikor eszembe jut valami.

– Ja, és Luigi!

– Igen?

– Lorenzót is visszük.

Hallgat néhány másodpercig, szinte látom magam előtt, ahogy gondterhelten a homlokát vakarássza.

– Jade nem lesz elragadtatva – jegyzi meg kelletlenül a tizenhét éves unokatesóm anyjára utalva.

– Nem kell tudnia róla, elég, ha Chris bácsi rábólint. A fiú már halálra szekíroz, hogy végre részt vehessen egy igazi akcióban. Itt a lehetőség.

– Ha te mondod, felcsörgetem őt is. Odalesz az örömtől – teszi hozzá kétértelműen, aztán bontjuk a vonalat.

San Diego, Kalifornia

Marco

Még egyszer ellenőrzöm a Glockot a combomon, és megtapogatom, hogy tökéletesen fekszenek-e a késeim az alkaromra erősített tokban. Lorenzo ugyanezt teszi, de a szemem sarkából látom, amint az ujjai megremegnek közben. Inkább meghalna, de nem teszi szóvá, pedig be van parázva rendesen. Előfordult már, hogy elkísért bennünket egy-egy akcióra, de eddig mindig csak távolról vagy a kocsiból figyelte az eseményeket. Nincs semmi bajom azzal, ha valaki fél, pláne, ha először csinálja. Csak egy idióta nem tart egy életveszélyes helyzettől. Az olyan nagypofájú hősök általában rövid úton ott is hagyják a fogukat. Ismerem Lorenzót, tudom belevaló, talpraesett kölyök, csak még tapasztalatlan. Az én feladatom az, hogy segítsek neki a félelmet áttranszformálni hatékony harci erővé. Na meg, hogy életben tartsam. Jade nénikém úgy picsán rúg, hogy a Holdig repülök, ha a fiacskájának baja esik. Szigorú arccal fordulok felé a kocsi hátsó ülésén.

– El nem mozdulsz mellőlem, világos? – Nagyot nyelve bólint. – Tapadsz rám, mint az árnyék, és mindent úgy teszel, ahogy megbeszéltük.

– Persze, Marco – feleli. Meg kell mondjam, le vagyok nyűgözve, milyen akaraterővel uralja a hangját. Egy bizonytalan rezdülés sincs benne, pedig az arca sápadt.

– A mellény? – kérdezem a golyóálló mellényre bökve.

– A helyén – feleli jó katona módjára.

– Minden rendben lesz, ha követjük a tervet. Ha meg valami váratlan dolog történik…

– Fedezékbe vonulok, vagy vissza a kocsiba – fejezi be helyettem fegyelmezetten.

Elégedetten bólintok, és megveregetem a vállát.

– Király buli lesz, kölyök – teszem hozzá, és rákacsintok.

٭

A spion-drón távirányító képernyőjét szuggeráljuk mindhárman.

– Biztos vagy benne, hogy ez az? A ház az erdős részen, félig a sziklafalba vájva?

– Fix, hogy az. Angelo megadta a koordinátákat, nem lehet más.

Kalifornia déli részén, San Diego közelében dekkolunk, a Clearwater nevű hatalmas vízgyűjtőtől nem messze. A farm totál eldugott helyen fekszik, erdő veszi körbe, még rendes betonút sem vezet oda. Elvben tökéletes, ha valaki el akar tűnni a radarról egy időre.

– Nem értem, mi történhetett. Ez egy kibaszott álommenedékház. Hogy találhattak rájuk?

– Egy bennfentes nyilván feldobta őket. Valaki, aki közel áll a Costellókhoz, mégis lepacsizott az ellenséggel.

Én is egy árulóra tippelek, és bár nem ismerem a Costello famíliát, a vamzerektől felfordul a gyomrom. Az ilyesmi a családon belül megbocsáthatatlan bűn.

– Látsz valakit a közelben?

– Embereket nem, de felküldhetünk még egy drónt. Éjjel egyszerűbb lesz kiszúrni a szarháziakat az NVG szemüvegekkel.

Összedörzsölöm a kezemet, már alig várom, hogy élesben is kipróbáljuk az éjjellátó cuccot, amit Chris a hadseregtől szerzett be.

– Viszont két gyanús verda parkol a közelben. Az egyik itt – bök Luigi a képernyőre, ahol egy fekete jeep teteje rajzolódik ki. – Egy másik meg a kavicsos út végén, nem messze az elhagyatott benzinkúttól.

– Mi az istenért parkol le két autó a semmi közepén, ahol közel s távol szar sincs a környéken? Se motel, se egy étterem, de még látnivaló sem akad.

– Talán megálltak hugyozni – vonja meg a vállát Luigi.

– Komoly prosztataproblémája lehet az ürgének, ha ennyi ideig tart kiengedni a fáradt olajat.

– Esetleg kempingeznek.

– Vagy dugnak – ontják a baromságaikat poénkodva, de megrázom a fejem.

– Kizárt. Ezek a rosszfiúk, akiket keresünk. Rá tudsz közelíteni a kocsira? – hajolok a képernyőre.

– Ahhoz közelebb kéne vinni a drónt, de nem akarom megkockáztatni, hogy kiszúrjanak bennünket.

– Ne is! Nem számítanak az érkezésünkre, fogalmuk sincs, hogy hamarosan társaságot kapnak, és ez maradjon is így. Mérd be a kocsik koordinátáit, ahhoz igazodunk majd. Itt letáborozunk, és megvárjuk, míg besötétedik.

– El tudjuk érni Angelót? Fasza lenne, ha számítanának az érkezésünkre, és nem lőnének ránk még ők is bentről – mutat rá egy fontos részletre Luigi.

– Ebben van valami – vakarom meg az államat. – Korábban nem volt térerő, de próbálkozzunk tovább. Fogalmam sincs, hány embere van vele a házban, és mennyi muníciójuk van. A legjobb az lenne, ha egyáltalán nem lövöldöznének bentről, úgysem tudnak megkülönböztetni minket a rosszfiúktól. Teszek a tartozásra, és én ölöm meg Angelót a saját kezemmel, ha szétlyuggat valamelyikünket.

– Én azt hittem, mi vagyunk a rosszfiúk – jegyzi meg Lorenzo homlokráncolva.

Komoly tekintettel nézek rá, kurvára próbálom nem elröhögni magam.

– Túl sokat agyalsz, öcsém. Koncentrálj a feladatra, világos?

– Mint a vakablak.

A háztól egy kilométerre hagyjuk a kocsikat, és gyalog közelítjük meg a helyszínt, állig felfegyverkezve. Itt nincs közvilágítás, így szabad szemmel az orrunkig se látnánk, de az éjjellátó szemüvegeknek köszönhetően úgy surranunk előre, mint kés a vajban. Chris bácsikám meg van őrülve a technikai kütyükért, és mindig a legmodernebb felszereléssel lát el bennünket. Dolgoztunk már olyan továbbfejlesztett hőkövetős puskákkal is, amik még a hadseregnél is csak a tesztfázisban voltak. A bácsikám zseniális összeköttetéseinek köszönhetően hozzánk mindig előbb jut el a legújabb fejlesztésű szajré, mint a kormányszervekhez. Esküszöm, olyan érzés, mintha videójátékba csöppentem volna. Az emberek, a tárgyak és a helyszín ragyogó fehér fényben körvonalazódnak a szemüvegen keresztül. Csodálnám, ha a mexikói amigóknak akár megközelítőleg olyan komoly felszerelésük lenne, mint a miénk. A legtöbbjük egyszerű utcagyerekből vedlett gengszterré, nem kaptak igazi, taktikai kiképzést. Lőnek mindenre, ami mozog, amíg a muníció tart. Igazából nincs semmi bajom a Tijuana kartellel, de ha a véletlen úgy hozza, hogy szét kell rúgnunk a seggüket, nem lázadozok a sors ellen.

Még mindig nem tudjuk pontosan, hányan vannak a ház körül, de Angelóval legalább sikerült beszélnem. Rajta kívül négy harcképes embere van bent a házban, mert kettőt elvesztettek egy korábbi kitörési kísérlet során. Plusz az öreglány, Costello özvegye.

Két ötfős csapatra oszlottunk, hogy két irányból tudjunk támadni, az egyiket Luigi vezeti, a másikat én. Lassan, minél kevesebb zajt csapva haladunk előre, de a lábunk alatt ropogó gallyak reccsenését nem tudjuk kiküszöbölni. A délután felfedezett két kocsihoz azóta sem csatlakozott új, nyilván nem érzik szükségét az erősítésnek. Gyanítom, hogy a kiéheztetés taktikája mellett döntöttek, ráérnek, kivárják, míg odabent elfogynak a tartalékok. Nem teszik ki magukat a fölösleges veszélynek, hogy a házat körbevevő nyílt terepen bentről szétlőjék a seggüket. Érthető terv, bár nekem nem lenne türelmem az ilyesmihez. Háromszáz méterre vagyunk a háztól, mikor a hőérzékelő kamerám jelez. Megálljt intek a csapatomnak, és egyből meghallom Luigi hangját a mikrofonomban.

– Látok egyet, két óránál.

– Lehet állat is – veti közbe Enzo.

– Lehetne, ha nem két lábon járna.

– Talán medve?

– Ugye vágod, hogy Kaliforniában vagyunk, nem pedig Alaszkában? – Elfojtott röhögés jön válaszul. – De ha mégis az, akkor rád bízom, hogy birkózz vele.

– Látjuk mi is, de nincs egyedül. Hárman vannak, tőletek jobbra. Szintén hárman egy óránál a kocsi mellett.

– Látom. Maradjatok fedezékben, fiúk, amíg csak lehet!

– Közelebb hozták éjszakára a kocsikat a házhoz.

– Ja, gondolom, abban alszanak – suttogok a mikrofonomba.

– Osztozunk? Miénk a jobb oldali csapat.

– Rendben. Ne használjatok fegyvert, ha nem muszáj!

– Jaj már, olyan vagy – baromkodik Luigi nyávogó hangon.

– Tudod, mit mondott apám, ne hagyjunk vérfürdőt magunk után. Inkább használjuk a sokkoló pisztolyokat. Ezek már tizenöt méter hatótávolságúak.

– Ahogy a…

Ebben a pillanatban lövés dördül, mindannyian a földre vetjük magunkat. Szívverésem a fülemben dübörög, a porban hasalva igyekszem nyugodtan lélegezni.

– Ki a faszom lőtt? – suttogok a mikrofonba.

– Nem mi voltunk. Azt hittem, tőletek valaki – feleli Luigi.

– Frászt. Talán észrevettek.

Ekkor újabb lövés hangja hasít az éjszakába, majd újra.

– Ezek most ránk lőnek?

– Nem hiszem, szerintem a házra.

– Mi a fasznak?

– Talán csak ijesztgetik őket. Gyerünk, kapcsoljunk rá! A terv szerint – adom ki az utasítást.

Egy fa takarásában felállok, ezt teszik mögöttem a többiek is. Intek Enzónak, hogy maradjon a hátam mögött. Ezután gyorsabb tempóban közelítjük meg a hozzánk közelebb álló kocsit. Szétválunk, ketten balra indulnak, a másik kettő velem marad. A méterek egyre fogynak, és tudom, hogy bármelyik pillanatban felfedezhetnek bennünket a zajból, amit a lépéseink csapnak. Felkapcsolják a kocsik fényszóróit, és egyenesen a házra irányítják. Az egyikük egy félautomatával a kezében kilép a verda mögül, és egy sorozatot ad le a ház irányába különösebb célzás nélkül. Nyilván csak erőfitogtatás, de eldöntöm, hogy ezt a faszit intézem el legelőször. Gyakran pont az ilyen idiótáknak van a legnagyobb mázlija, akik csak úgy vaktában lövöldöznek. Jelzem a társaimnak, hogy melyik az én emberem, ők foglalkozzanak a többivel. Pont, mikor rajta akarok ütni, lövés dördül a fák közül, abból az irányból, ahol Luigi csapata nyomul. A faszi arra pördül, és egyszerűen lőni kezd, láthatóan mindegy neki, kit talál el. Mielőtt túl sok kárt tehetne, előugrok a fák közül, és teljes testtel nekirohanok. Hanyatt vágódás közben az ujja beakadhatott a ravaszba, mert estében küld egy sorozatot az ég felé is. Mindig ez történik, mikor Kalasnyikovot nyomnak bármelyik tudatlan kezébe – háborgom magamban. Kirúgom a kezéből a fegyvert, és beküldök neki egy jobbegyenest. Erre nem lenne szükség, csak élvezetből teszem. Aztán mielőtt fel tudna állni, bénítom az elektromos sokkolóval.

– Enzo, kötözd meg a csuklóját, és gondoskodj róla, hogy holnapig ne is ébredjen fel! – utasítom.

Kúszva haladok előre a kocsi takarásában, mert közben kitört a fejetlen lövöldözés. Ezek baszki lőnek mindenre, ami mozog, tök mindegy, hogy ellenség vagy a saját embereik. Danny lihegését és káromkodását hallom a mikrofonban, épp valakivel verekszik. Spanyol nyelvű ordítozás tölti be az erdőt, a fickók fejvesztve rohangálnak és céltalanul aprítják a környékbeli fákat. Mindenfelé faforgácsok repkednek. A kocsi mellett fekve próbálok célozni, de ebben a fejetlenségben képtelenség bárkit eltalálni. Az egyik faszi beugrik a Dodge-ba, és el akar hajtani, de kár lenne, ha ilyen gyorsan itt hagyná a bulit.

– Hé, mucsácsó, hova ilyen sietősen? – mormolom, és az arcomra húzom a maszkot. Leakasztom a füstgránátot az övemről, és bedobom a nyitott ablakon az utastérbe. Az ipse káromkodik, és köhögni meg krákogni kezd. Ez épp elég időt ad nekem, kinyitom az ajtót és kirángatom a kocsiból. Vakon hadakozik maga körül, de az én látásomat is gátolja a maszk, így a mázlistának sikerül bevinnie egy kemény ütést a homlokomra. Én sem vagyok egy porbafingó, de ez a fickó még nálam is nagyobb darab. Van vagy két méter, ami meglep, mert az ilyesmi ritka errefelé. Ez biztos valami kibaszott mutáns mexikói. Hátratántorodok, megrázom magam és teljes erőből oldalról térden rúgom, hogy összeessen. Így már egy szinten vagyunk, és könnyebben vágom állon a puskatussal. Arccal előre esik az avarba, a hátára ülök, és visszafeszítem a kezeit.

– Enzo, hol vagy?

– Itt mögötted. Kell segítség?

– Gyere ide és kötözd meg ezt a gorillát! – lihegem az unokaöcsémnek.

– Mi a faszom? – hallom Danny hangját a mikrofonba.

Leveszem az arcom elől a maszkot, és hátranézek, a kocsi fényszórója megvilágítja a ház falát. Egyből leesik, hogy Danny min akadt ki. A ház felől három alak rohan felénk puskákkal a kezükben. Nem akarok hinni a szememnek, ezeknek elment az eszük. Megbeszéltük, hogy bent maradnak, míg mi lerendezzük idekint a mexikóiakat. A picsába!

– Luigi, vigyázzatok! Costellóék kijöttek a házból.

– Látom, hogy baszná meg. Meg akar ez halni?

– Fogalmam sincs, minek hősködik.

– Most honnan tudjuk, kire kell lőni?

– Fingom sincs, csak ne rám lőj, ha megoldható. Mi hármat leszedtünk ezen az oldalon, ti hogy álltok?

– Megvagyunk, de egy elmenekült a főút felé. Utána küldjek valakit?

– Hagyd a picsába, hadd menjen! Koncentráljunk a bentiekre.

– Marco, vigyázz! Mögötteeed – ordítja Enzo.

Épp marad időm elugrani, így a fickó csak az oldalamat éri el. Összekapaszkodva gurulunk a porban, de ez már az a fajta bunyó, ami az ínyemre van. Igazi közelharc, az öklök viadala, ez az, ami fekszik nekem.

Napfelkelte a védett házban

Angelót körülbelül velem egyidősnek saccolom, talán egy-két évvel lehet csak fiatalabb. Úgy látszik, nem az a fajta fickó, aki szívesen tartja magát a tervhez, és az ilyenekkel sosem dolgozom együtt szívesen, mert veszélyt jelentenek az egész csapatra. Ettől függetlenül nem baszom le a spontán akciója miatt, mert tökös gyereknek látszik. Meg kell hagyni, faszán helytállt a túlerővel szemben. Mellé térdelek, hogy közelről is szemügyre vegyem a combján a lőtt sebet. Rondán vérzik, de mázlija volt, mert a golyó csak megszaggatta oldalról, nem állt meg benne. Nem szép látvány, bár egy ilyenbe még senki nem halt bele.

– Jól vagy, öreg? – kérdezem.

– Megleszek – feleli szenvedő arckifejezéssel.

– Lásd el a sebét! – adom ki az utasítást Deannek, neki van elsősegélynyújtó képesítése az embereim közül. Nagyon nem értékelném, ha Angelo elvérezne nekem a kocsiban a visszafelé úton. Costello egy másik embere is megsebesült a kirohanás során, de neki sem halálos a sebe. A faszit chickennek szólítják, vézna, csontos ürge. Mindkét kezéről hiányzik egy ujja, és olyan mocskosul ronda, hogy az anyja gyerekkorában biztosan csúzlival etette.

Szétnézek a nappaliban, de sehol sem látom a nőt. Viszont megpillantok egy ajtót, talán az a mögötti helyiségben bujkál.

– Anyád hol van? – kérdem.

Angelo bambán mered rám, olyan idióta képet vág, mintha óhéberül szóltam volna hozzá.

– Anyám? Hat éve meghalt, de hogy jön ez ide?

Erre meg én zsibbadok le, kurvára nem vágom, mi a pálya.

– Nem arról volt szó, hogy Costello asszony is itt van veled? Úgy tudtam, túlélte a támadást.

– Ja, Olivia? Jézusom, ember, persze, itt van, de ő nem az anyám. Liv apám második felesége.

– És nekem azt honnan kéne tudnom? Engem aztán nem világosított fel senki a részletekről – morgok az orrom alatt.

– Bent van a hátsó szobában.

– Megsebesült?

– Az ijedtségen kívül a világon semmi baja – rázza meg a fejét.

Odamegyek az ajtóhoz, és lassú mozdulattal nyitom ki, nehogy a frászt hozzam a nőre. Óvatosan belépek, és a nevét kiáltom:

– Costello asszony! Olivia?

Szétnézek a helyiségben, de az összevissza tologatott bútorok és ruhakupacok között elsőre nem látok senkit. Beljebb lépek, a biztonság kedvéért magam elé emelem a Glockot, mikor a sarokban kiszúrok egy alakot. Banánosdobozok között ül a földön, térdét átkarolva kicsire húzza össze magát. Farmert és kapucnis pulóvert visel, mely részben eltakarja az arcát, így nem látom tisztán.

– Helló – próbálkozom újra, mire az alak felém fordul, és bizalmatlan szemet mereszt rám.

A mozdulattól hátracsúszik a fején a kapucni, egy nagyon fiatal nő néz velem szembe, tekintete az arcom és a Glock között ingázik. Hülyén állok, és csak bámulok a meglepetéstől, mert ez nem az a látvány, amire számítottam. Mi a faszt keres itt ez a kiscsaj, és az a baromarc Angelo miért nem említette, hogy vele van a húga is. Vagy a barátnője – teszem hozzá gondolatban, mert az is simán belefér. Nem csípem az ilyen meglepetéseket egy akció során. Hat kiszabadítandó túsz az kurvára nem hét. Valakinek az életébe kerülhet egy ilyen pontatlanság, mert mi van, ha a zűrzavar közben lelövöm a hetediket? Idióta – mérgelődöm magamban, leeresztem a fegyvert, és szabad kezemet magam elé emelem.

– Nyugi, barát vagyok. Azért jöttünk, hogy kivigyünk innen. – A lány meg sem mozdul, úgy kuporog ott, mint egy sarokba szorított nyúl. Közelebb lépek, felé nyújtom a kezem és megpróbálok barátságos hangot megütni, hisz nem az ő hibája, ami történt. – Most már minden rendben lesz, biztonságban vagy. Nincs mitől félned.

Továbbra is gyanakodva méregeti a felé nyújtott balomat, de nem fogadja el. A falnak támaszkodva feláll, és zárkózottan összefűzi maga előtt a karját. Tekintetét a padlóra szegezi, de így is látom, hogy nagyon szépek a vonásai. Megviseltnek tűnik, sötét karika keretezi a szemét és jó néhány szilánk okozta vágott seb is van az állán és a kezén, de ettől függetlenül szemrevaló. Az ilyesmit hamar megállapítom egy nőről. Jó a radarom hozzá, ez van. Viszont most, ahogy felegyenesedett, kitűnik, mennyire sovány. A vállcsontja szinte átszúrja a pulóverét, és lóg rajta a farmergatya. Sosem fogom megérteni, miért csinálják ezt magukkal a nők. Amikor egy ilyen csajt meglátok, hiába vonzó az arca, mindig a kajálás ugrik be róla. Először alaposan megetetném, mielőtt bármi más szóba jöhetne. Elfordítom róla a tekintetem, és inkább körbenézek a szobában, hátha kiszúrom a másik nőt is, de semmi.

– Hol van Costello asszony? – teszem fel a nagy kérdést türelmetlenül.

A fiatal nő ekkor rám szegezi a tekintetét, úgy néz, mintha nem tudná hova tenni a nagyon is helyénvaló kérdésemet. Alig észrevehetően megrázza a fejét, mintha mondani készülne valamit, de aztán mégsem teszi. Kezd komolyan felmenni bennem a pumpa ettől a bújócskától. Mennünk kéne, mielőtt elterjed a rajtaütés híre, ez meg itt úgy tesz, mintha megnémult volna. Ekkor arcán fájdalmas fintorral, sántikálva belép a szobába Angelo. Épp azon vagyok, hogy jól lebaszom, amiért elfelejtett szólni a plusz egy személyről, de ő szólal meg először. A szavaitól meg frankón félrenyelek, és már annyit se értek, mint eddig.

– Látom, megismerkedtetek. Gyerünk, Olivia, szedd össze a cuccodat! Azonnal el kell tűnnünk innen – int a nőnek, lekezelő hangneme egyből megüti a fülemet.

Zsibbadtan figyelem, ahogy a nő engedelmesen a hátára vesz egy megtömött hátizsákot. Rémisztő lassúsággal áll össze a kép az agyamban, és olyan nevetségesnek tűnik az egész, hogy nehezemre esik elhinni.

Olivia? Ez a kiscsaj lenne Costello asszony? Még egyszer körbenézek a szobában, nem kerülte-e el mégis valami a figyelmemet, de hármunkon kívül csak a felfordulás van jelen. A stukkert lassú mozdulattal bedugom az övembe, és Angelóhoz fordulva kétkedőn megszólalok:

– Várjunk egy kicsit, időt kérek.

– Mi van? – kérdi Angelo.

– Azt akarod mondani, hogy ő – mutatok a fiatal nőre, aki most is leszegett fejjel áll – a mostohaanyád?

Costello a szemét forgatja.

– Neked valami anyakomplexusod van, öregem? Nem tudsz leszállni erről a témáról? – Gondolatban az államat keresem, ami még az előbb a földön csattant, és bevallom, erős késztetést érzek rá, hogy lefejeljem Angelót. Rohadtul nem tetszik a modora, idegenek nem szoktak ilyen stílusban beszélni velem. Úgy látszik, elfelejti, kinek köszönheti, hogy kiszabadulhat ebből az egérfogóból, és nem a tijuánai mucsácsók biliárdoznak a golyóival. De az apámnak tett ígéretem miatt lenyelem a mérgemet, és betudom az incidenst annak, hogy biztosan erős nyomás alatt áll az ürge, és kikészültek az idegei. – Olivia apám felesége volt, ennyi a sztori. Túlléphetünk ezen, vagy van még kérdésed? – néz rám kihívóan, tovább feszegetve ezzel ingatag önkontrollom határait.

Vetek még egy pillantást a cipője orrát fixáló lányra, akit a legjobb indulattal sem saccolnék húsznál többnek, aztán megrázom a fejem. Végül is semmi közöm hozzá.

– Nincs – válaszolom nyersen. – Kapjátok össze a cuccotokat, és húzzunk el innen!

Luigi jelenik meg az ajtóban, int, hogy igyekezzünk. Angelo sántikálva elindul, én meg azon gondolkodom, felajánljam-e a lánynak, hogy viszem a hátizsákját. Az az érzésem, bármelyik pillanatban hanyatt vágódhat a súlya alatt.

– Kell segítség? – kérdem a táskára bökve, de ő némán megrázza a fejét, rám sem néz közben.

Amikor kilépünk a nappaliba, Luigi is eltátja a száját Olivia láttán. Ez meg ki a fasz? – artikulálja felém, amikor elhalad előtte a csaj, de csendre intem.

A négy kocsi járó motorral közvetlen a bejárat előtt várakozik, hogy minél kisebb távolságot kelljen megtenni a nyílt terepen. Az embereim Angelót a másodikhoz kísérik, és beültetik Dean mellé, hogy folyamatos orvosi kontroll alatt legyen. Olivia a harmadik kocsi hátsó ülésére száll be, Lorenzo mellé. Míg mi Luigival a visszavonulást biztosítjuk, a homlokát ráncolva néz vissza a házba, és megkérdezi:

– Teljes a létszám?

– Komplett.

Bizonytalan pillantást vet a jeep felé, melynek az ajtaja mögött éppen eltűnik a lány.

– És ő ki? – mutat arrafelé.

– Jerry Costello özvegye.

Luigi félrebiccenti a fejét, idétlenül pislog.

– Ne bassz már ki velem! Ez a kislány?

– Mondom, ő Olivia Costello – vonom meg a vállam.

Beletúr a hajába, szinte látom csikorogni az agyában a fogaskerekeket, ahogy próbálja összerakni magában a gusztustalan képet.

– Te jó isten, a faszi jócskán hatvanon felül volt, vagy nem? – szűri a fogai között a szavakat, miközben meg akarja kerülni az autót, de elkapom a karját és visszarántom.

– Én is úgy tudom – hagyom jóvá feszülten. – Én vezetek – közlöm. Szükségem van most arra, hogy lekössem a figyelmemet.

Luigi megvonja a vállát, és az anyósülés felőli oldalhoz megy.

– Ő meg mennyi lehet? Húsz? – mutat a hátsó ülés lesötétített ablaka felé.

– Fogalmam sincs, oké? Nem volt időm erről diskurálni. Van valami gondod ezzel? – vágok vissza ingerülten, magam is meglepődöm, mennyire bepöccenek a témától.

– A világon semmi – emeli fel a kezét. – Mindenkinek legyen a maga ízlése szerint – vigyorodik el. – De azért mégis furcsa ez az egész, nem?

– Hm – felelem, hámozzon ki belőle, amit akar.

Beülök a kocsiba, becsapom az ajtót. Vetek egy pillantást a hátam mögé, hogy megbizonyosodjam róla, minden oké, és a biztonsági övek a helyükön vannak, de Lorenzo kérdő tekintetével találkozom. Ő sem érti a szitut, és ezer kérdése lenne, de remélem, van annyi esze, hogy nem teszi fel őket.

– Minden oké? – kérdezem, amire fegyelmezetten bólint.

Oliviára csak egy futó pillantást vetek, mielőtt rádión leadom a drótot a karaván első tagjának, hogy nyomás. Szorosan egymás mögött indulunk a fáktól övezett kavicsos úton, magunk mögött hagyva a házat. Bár a nehezén túl vagyunk, azért észnél kell lennem. Még nem másztunk ki a szarból, amíg el nem hagyjuk ezt a várost, érhetnek meglepetések. Igaz, a váratlan rohammal megleptük őket, de időközben mozgósíthatták az utánpótlást. Akármennyire próbálok az előttem álló feladatra összpontosítani, gondolataim makacsul visszatérnek a házban lezajlott jelenetre. Tekintetem a visszapillantóra vándorol, látom, ahogy Olivia kővé dermedten, mereven bámul ki az ablakon. Csúnya dolgokon mehetett át az utóbbi időben, biztos megviselte a merénylet a családja ellen, aztán meg a menekülés. Azt nem tudom, szemtanúja volt-e annak, mikor megölték a férjét, de az fix, hogy az ilyesmi nyomot hagy az emberben. Egyetlen szót sem szólt, mióta rátaláltam a hátsó szobában, talán sokkot kapott.

A fák közti kavicsos útról nyílt terepre érünk, remek célpontot szolgáltatva ezzel az orvlövészeknek, ha le akarnak szedni bennünket. Ez ellen csak egyféleképpen lehet védekezni; sebességgel. Danny a felderítő autóban egyből gázt ad, én is automatikusan odalépek, hogy egyben maradjon a karaván. Az agyam közben ezerrel a hátam mögött ülő nő körül pörög. Egy újabb fura részlet üt szöget a fejembe, amit nem tudok hova tenni. Amikor rákérdeztem, hogy Costello asszony megsebesült-e, Angelo szó szerint azt válaszolta: Az ijedtségen kívül a világon semmi baja. Ehhez képest a nő arcán és kezein véres karcolásnyomok vannak, a nyakán meg lilás zúzódásfoltok. Ezek közül egyik sem életveszélyes sérülés, de azért az, hogy a világon semmi baja, durva bagatellizálása a valóságnak.

Ha én a húgomon, anyámon vagy éppen a barátnőmön látnék ehhez hasonló sebeket, az kiverné nálam a biztosítékot. Legalábbis nem nevezném semmiségnek. Újra a visszapillantóba nézek, Olivia sápadt, megviselt arca villan fel. Valami bassza a csőrömet ezzel az egész üggyel kapcsolatban, csak éppen nem tudom megfogalmazni.

– Itt Alfa. Kontakt balról! Kontakt balról! – szólal meg hirtelen a rádió, melyen a kocsik között kommunikálunk egymással.

Ebben a pillanatban tompa puffanások ütik meg a fülemet, és közvetlen előttünk lövedékek csapódnak a poros útba, magasan felverve a kavicsokat a szélvédőmre. A picsába, lőnek ránk! A pillanat tört része alatt kijózanodom, közben átkozom magam a figyelmetlenségemért. A gondolataim nem ott járnak, ahol kellene, és egy ilyen ócska hiba az életünkbe kerülhet. Összeszorított szájjal koncentrálok az útra és az orrom előtt kanyargó másik kocsira. Tisztán látom az előttem repesztő terepjáró farába fúródott golyónyomokat. Újabb lövések puffannak, de most a hátunk mögött. Olyanok vagyunk ezen a prérin, mint egy kibaszott céltábla. Igaz, gyorsan mozgó céltábla, amit kurva nehéz eltalálni, de még a legkontárabb mucsácsónak is lehet egyszer szerencséje. Luigi egyik kezével a műszerfalba kapaszkodik, másikkal felkapja a rádiót.

– Alfa, itt VIP kettes. Danny, nyomd neki, az isten áldjon meg! – adja ki az utasítást, tök fölöslegesen.

A menetoszlop sebessége már 80 mérföld fölé emelkedett, mindannyian tisztában vagyunk vele, amilyen gyorsan csak lehet, magunk mögött kell hagynunk a nyílt terepet. A lövedékek miatt nem aggódom túlzottan, hisz B7-es védelmi szintű terepjárók vannak a seggünk alatt. Ez a polgári besorolású páncélozott járműveken belül elérhető legmagasabb védelmi szint, ami megakadályozza még a páncéltörő töltények áthatolását is. Elvileg. Mert ez azért csak kölcsönzött cucc, nem a sajátunk. Minden erőmmel azon vagyok, hogy egyenesben tartsam a monstrumot, közben vetek egy gyors pillantást a visszapillantó tükörbe. Rá akarok üvölteni Lorenzóra, hogy hasaljanak le az ülésre – mert ez a protokoll ilyen helyzetben –, de látom, nincs szükség rá, a fiú tudja, mi a dörgés. Oliviát szorosan az üléshez nyomva tartja, testével félig ráborul. A lány kezét maga elé szorítja, és magzatpózba kuporodik össze.

– Alfa, ti látjátok őket? Merre vannak a rohadékok? – üvöltöm, túlharsogva a motor bőgését.

– Kilenc óránál, VIP kettes – jön a sistergő válasz.

Luigi átmutat az orrom előtt balra.

– Látod azt a lepusztult benzinkutat? Onnan jönnek a lövések.

– Picsába – morgom az orrom alatt, mert igaza lehet.

Úgy kétszáz méterre az út mellett egy viharvert, elhagyatott benzinkút virít, ennél jobb rejtekhelyet egyetlen sniper sem álmodhat.

– Mi legyen, Alfa? – kiált bele a mikrofonba Luigi, mire azonnal Danny higgadt válasza érkezik.

– No para, emberek. Maradunk az úton maximális sebességen. Nincs értelme letérni, ez a leggyorsabb út a városig, és nem ismerjük a terepet úgy, mint ők. VIP egy, VIP kettő, tartsátok a sebességet! – harsogja.

– Itt Bravo. Odapörköljünk nekik, főnök? – recsegi bele a vonalba a mögöttünk száguldó utóvéd autó.

Ehhez nekem is nagy kedvem lenne. Szívesen megszórnám a seggfejeket az automatával, de nem veszíthetem el a hidegvérem. Azért vagyunk itt, hogy kivigyük a tűzvonalból a célszemélyeket, nem pedig azért, hogy leszámoljunk a Tijuana kartellel. Ez nem a mi harcunk.

– Negatív. A feladatra koncentráljatok! – adom ki az utasítást ellentmondást nem tűrő hangon.

Sebesen fogynak a méterek a gumik alatt, és a távolban végre feltűnnek a város felhőkarcolóinak a sziluettjei. Becsapódik még egy-két golyó, de mi teljes sebességgel rongyolunk a kátyúkkal szabdalt betonon, a lövések pedig egyre ritkulnak, aztán végleg el is halnak. Tíz perc elteltével kint vagyunk a halálzónából.

*

A reptér magánrepülőket fogadó termináljában villámgyorsan lezavarjuk a biztonsági ellenőrzést. A mi esetünkben ez annyiból áll, hogy vetnek egy elnagyolt pillantást a papírjainkra, aztán jó utat kívánnak, és zsebre rakják a suskát. Még a kocsiból jeleztem a pilótának, hogy mikorra érkezünk, így alig pár percet várunk csak, és már meg is kapjuk a felszállási engedélyt. Costello az embereivel a hátsó részleget foglalja el, fejüket összedugva folyamatosan tanácskoznak a saját ügyeikről. A téma a támadás, ami a reptérre vezető úton ért minket, és az, hogyan fogják mindezt megtorolni. Nem mintha sokat számítana, de azért feltűnik, hogy egy árva köszönöm se hagyta el a száját, amiért gyakorlatilag az életünket kockáztatva hoztuk ki őket abból a bunkerből. Talán apámnak, a capónak tartogatja a háláját – rendezem le magamban a dolgot, különösebben nem izgat. Magukra hagyom őket, hadd tervezgessék a bosszújukat, nekem semmi közöm hozzá.

Olivia tőlük külön, egy ablak melletti ülésen húzza össze magát, és most is, mint korábban a kocsiban, meredten bámul kifelé. Átfut az agyamon, hogy mellé ülök, de annyira zárkózottnak látszik, inkább ejtem az ötletet. Egyébként is, mi a lószart mondhatnék neki? Ő továbbra is némaságba burkolódzik, így a beszélgetés elég egyoldalú lenne. Miután felszálltunk, szólok Deannek, hogy csekkolja le a nőt, és lássa el a sebeit. Leülök a vele szemben lévő, átellenes ülésbe, és megpróbálok úgy tenni, mintha nem őt nézném, de szemem sarkából azért figyelemmel kísérem az eseményeket. Tompa beletörődéssel hagyja ellátni magát. Amikor feltűri a pulóvert a karján a vágások fertőtlenítéséhez, lila szorításnyomokat látok a csuklóján és az alkarján. A nyakamat teszem rá, hogy ezek nem szilánkok okozta sérülések, hanem valaki durván megszorongatta. Nem tudtam, hogy ennyire kevésen múlt az élete, ezek szerint vele sem bántak kesztyűs kézzel a merénylők, akik a férjét kicsinálták. Néha összerezzen, mikor a fertőtlenítő folyadék a sebet éri, vele együtt én is önkéntelenül ugyanezt teszem. Tapasztalatból tudom, milyen szar érzés, de a nő keményen, egyetlen zokszó nélkül tűri a kínokat.

Amikor elérjük a repülési magasságot, Angelo ételt és italt rendel a személyzettől, én meg kihasználom az időt, Luigival megdumáljuk a további tennivalókat. Amint visszaülök a korábbi helyemre, egyből szemet szúr, hogy Olivia előtt nincs kaja. Begubózva ül az ülésén és a felhőket bámulja. Megkérdem a stewardesst, mi a pálya, mire ártatlan képpel azt feleli, hogy Mr. Costello csak magára meg a férfiakra vonatkozóan adott le rendelést, a hölgyről nem volt szó. Vetek egy sötét pillantást a Costello klánra, akik jóízűen tömik magukba a kaját, hozzá apám Szicíliából hozatott Monteleone fehérborát szürcsölgetik, és eldurran az agyam. Hogy lehet ekkora önző pöcs valaki? Az egyetlen, ami visszatart attól, hogy fejjel kilógassam az ürgét a gépből, a fateromnak tett ígéret, miszerint épségben áthozom őt meg az embereit Philadelphiába. Ha az öregemet nem kötné a becsületbeli tartozása a Costellók felé, fix, hogy belemásznék Angelo képébe. Alig ismerem a faszit, de már most kiütést kapok tőle.

Ételt rendelek Oliviának és magamnak, meg sem kérdezem, éhes-e. Leülök vele szemben, és enni kezdek, de ő olyan bizalmatlanul méregeti a tányért, mintha attól tartana, hogy meg akarom mérgezni. Néha vet egy lapos pillantást hátra, Angelóék felé, és csak óvatosan csipeget a tányérjáról. Később megpróbálok beszélgetést kezdeményezni, de mivel a reakciója kimerül egy bólintásban, inkább hanyagolom a dolgot. Láthatóan feszélyezi a jelenlétem, ezért átülök egy másik ülésre, és úgy döntök, inkább szunyálok egyet. Lehunyom a szemem, megpróbálok ellazulni, de akármit csinálok, az agyam folyamatosan ezen a bizarr ügyön kattog.

Amikor apám közölte, mi a feladatom San Diegóban, valami egészen másra számítottam. Mármint, ami Jerry Costello özvegyét illeti. Lehet hülyeség, de arra álltam be, hogy egy jól karbantartott, hatvanas dámát kell kimenekítenem a menedékházból, karján Gucci táskával, esetleg egy chihuahuával a hóna alatt. Összezavart, hogy ehelyett a húgommal kábé egyidős lányt találtam. Nem adom az erkölcsrendészetet, nincs bajom a korkülönbséggel. Volt nekem is tíz évvel idősebb barátnőm, és mi tagadás, életem legnagyobb kalandját éltem át vele, de ez a szűken számolva is negyven év Costello meg a felesége között azért elég gyomorforgató. Tudom, hogy a nők között sok az aranyásó, és vannak, akik bármire – tényleg bármire – képesek a dohányért. Jó néhány ilyet ismertem, de Olivia nem tűnik szerencsevadász lotyónak. Persze meglehet, hogy tévedek, hisz alig pár órája ismerem.

Valami nekem akkor is bűzlik a Costello klán körül, de fogalmam sincs, mi az. Mindegy, majd apám a végére jár az ügynek, ez már nem az én feladatom.

A reptéren apa emberei már várnak ránk, és hasonlóan a korábbiakhoz, itt is egy fekete terepjárókból álló karaván szállít bennünket a Bertone-birtokra. Most nem én vezetek, de úgy intézem a dolgot, hogy Olivia velem kerüljön egy kocsiba. A többieket Luigira bízom. A nő a repülőúton végig éber volt, le sem hunyta a szemét, amin csodálkoztam, hisz elég durva napok lehetnek a háta mögött. Nem sokkal azután, hogy elhagyjuk a repteret, egyre nagyobbakat pislog, és egyszer csak azt veszem észre, hogy a homlokát az ablak üvegének támasztva elalszik. Most végre jobban szemügyre vehetem az arcát. Nagyon fiatalnak, törékenynek tűnik, pláne a karcolásokkal a homlokán és a bekötözött kezével. Szerintem több van a háttérben, mint ami elsőre látszik, valami nem stimmel, az ösztönöm veszélyt jelez, csak azt nem tudom, melyik irányból érkezik a fenyegetés.

Az út a birtokig nem tart tovább fél óránál, de mivel látom, mennyire ráfér, egészen az utolsó pillanatig hagyom aludni. Csak akkor rázom meg óvatosan a vállát, mikor áthaladunk a biztonsági vaskapun, és a kocsink begördül a villa elé. Először nem is reagál az érintésemre, olyan mélyen alszik. A frászt hozza rám, így erősebben rázom és a nevét ismételgetem.

– Olivia! Olivia, ébredj fel! Megérkeztünk. – Mikor végre kinyitja a szemét, zavartan rám fókuszál, majd riadtan összerezzen, és védekezőn az arca elé kapja a kezét, mintha attól félne, hogy meg akarom ütni. Gyorsan hátrébb húzódom, próbálok barátságos arcot vágni.

– Isten hozott a Bertone-birtokon – vigyorgok rá.

Bertone-birtok, Philadelphia

Olivia

Ujjaim idegesen dobolnak a ruhám redőin a kocsi hátsó ülésén ülve, de Jerry szerencsére rám se hederít. Egész úton a telefonján beszél, nagyon zabos valakire. Meghúzom magam a sarokban, igyekszem észrevétlen maradni, hisz addig jó, míg nem rajtam tölti ki a mérgét. Egyébként sem értem, miért hozott el magával erre a rendezvényre.

Szinte mindig egyedül megy az üzleti vacsoráira, de az is lehet, hogy más nőket visz magával, nem tudom. Engem ki szokott hagyni az ilyen összejövetelekből, és ez nekem tökéletesen megfelel. Ez a mai egy különleges esemény lehet, talán valamiféle jótékonysági est, ahol nem nézik jó szemmel, ha a szajhájával jelenik meg, hanem a feleségével az oldalán kell tiszteletét tennie. Nem vagyok hozzászokva az ilyen kiruccanásokhoz, és gyomoridegem van a gondolatra, hogy egy rakás disztingvált üzletemberrel és a feleségeikkel töltsem az estét. Félek, hogy valami hülyeséget mondok, amivel felingerlem Jerryt.

Veszek egy mély levegőt az orromon át, és feltűnés nélkül végignézek magamon. A vörös selyemruhával nem lehet gond, hiszen ő maga választotta ki, mit vegyek fel. Melegem van benne, mert a nyaka magasan zárt és az ujja is hosszú, de tudom, miért esett pont erre a darabra a választása. Így nem látszik a vágás a csuklómon, és a friss zúzódások is rejtve maradnak az alkaromon.

Egy tízessel idősebbnek látszom, olyan erős a smink az arcomon, de ezt is ő akarta így. Mielőtt elindultunk, visszazavart a szobámba, hogy hangsúlyozzam ki sokkal erőteljesebben a szemem fekete tussal. Azután meg, mert túl halvány volt a rúzs a számon. Most pont olyan a sminkem, mintha a cirkuszban akarnék fellépni, de Jerry így szereti. Ezután csak arra kell ügyelnem, hogy udvariasan válaszoljak, ha valaki kérdez, és kedvesen mosolyogjak mindenkire.

Meg tudom csinálni – engedem ki a levegőt lassan, halkan. Ki tudja, talán még jól is érezhetem magam, ha nem görcsölök rá annyira. Pozitívan kell hozzáállnom, nem igaz? Elszabadultam a ranhcról egy kis időre, új arcokat látok, végre valami változatosság az egyhangú mindennapjaimban. Talán még zene is lesz – mosolyodom el magamban, de ez a gondolat egyből egy másikhoz vezet, amitől viszont kiráz a hideg. Ha lesz zene, akkor előfordulhat, hogy táncolnom is kell nyilvánosan. Holtbiztos, hogy felbukok a saját lábamban, kibicsaklik a bokám ebben a hülye magas sarkúban, és katasztrófa lesz. Gyomrom gyűszűnyire szűkül a puszta gondolatra, de nincs időm ezen rágódni tovább, mert a kocsink lassulni kezd.

Nyakamat nyújtogatva lesem az autó sötétített üvegén át, hova érkeztünk, de egyáltalán nem ismerős a hely. Annyi biztos, hogy nem a belváros egyik középületében vagyunk, ez itt sokkal inkább egy hatalmas, privát villának tűnik. A bejárat előtti lépcsősoron fekete öltönyös férfiak beszélgetnek, és kiszúrok pár estélyibe öltözött nőt is. Mind visszafogott, pasztellszíneket viselnek, az én vörös ruhám ordítóan közönségesnek tűnik az övékhez képest. Míg a kocsink leparkol a lépcső aljánál, igyekszem lenyugtatni pattanásig feszült idegeimet. Jerry még akkor is a telefonon beszél, amikor kinyitják nekünk az ajtót, és a kocsi két oldalán kiszállunk. Tekintetem magam elé szegezem, arra koncentrálok, nehogy rálépjek a hosszú estélyim szegélyére.

– Olivia! – vakkantja Jerry a nevemet, és fejével int, menjek oda hozzá.

Vállamra akasztom kis ridikülömet, és elindulok, megkerülöm a kocsit. A csomagtartónál tartok, amikor tompa puffanást hallok közvetlen közelről. Felkapom a fejem, ijedten nézek körbe, mi csaphatta a zajt, és ekkor ugyanaz megismétlődik még egyszer. Fojtott puffanás, mint amikor lövedék csapódik a húsba. Egy pillanatra megfagy a levegő körülöttünk, minden lelassul, senki sem mozdul. Aztán megtörik a jég, Jerry megtántorodik, és arccal előre zuhan a járdára. Az emberei utána ugranak, és még épp sikerül elkapniuk, mielőtt homloka a betonon csattanna.

Kitör a pánik körülöttem, mindenki üvöltözik, mutogat és lökdösődik. Ethan, Jerry személyi testőre a saját testével fedezi őt, zsibbadtan nézem, ahogy kitapogatja az ütőerét oldalt a nyakán. Nők sikoltoznak, férfiak kiabálnak és fedezékbe rohannak, de én csak állok, mint akinek földbe gyökerezett a lába. Minden olyan távolinak, valószínűtlennek tűnik, mintha kívülről nézném önmagam, és az egész kaotikus jelenetet. Még a hallásom is kikapcsol, a hangokat és zajokat elnyújtott, tompa morajlásként fogom csak fel. Túl lassan tudatosul bennem, hogy merénylet történt, valaki rálőtt Jerryre. Meredten bámulom sötétkék csíkos zakója alól elővillanó hófehér ingén az átszüremlő és egyre növekvő piros foltot. Tisztára lefagytam, még félelmet sem érzek, pedig egy fegyveres merénylet kellős közepén állok, kiszolgáltatva akár a következő lövésnek. Akkor ocsúdok fel bénult állapotomból, mikor durván megragadják a karomat, és az autó nyitott hátsó ajtaja felé löknek. Valaki a nevemet kiáltja, és betaszigál a hátsó ülésre. Hirtelen minden eleven és éles lesz körülöttem, mint amikor egy pillantás alatt visszakapcsolják a hangot az addig lenémított filmre. A testőrök védőn körbeállják, majd felemelik Jerry élettelen testét a földről, és berakják a kocsiba.