JOHN SANDFORD

Óceán préda

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Ocean Prey by John Sandford

Fordította: Kovács Kristóf

Copyright © John Sandford, 2021

Hungarian Translation © Kovács Kristóf, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806720

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Michele-nek, ismét

A CSAVARGÓK

LUCAS DAVENPORT A mobilja lámpájával világított a térdig érő sövénybe vágott résen, aztán onnan végig az ösvényen, ahogy lefelé kanyarog a Fort Lauderdale-i strandig. Lentről, a Beach Boulevardról csak valami zümmögés hallatszott, kisteherautók és még kisebb személyautók danája: korán volt még ahhoz, hogy istenigazában beinduljon a forgalom. Az autók lekanyarodtak a Sunrise Boulevardra – talán azért, hogy megtáncoltathassák a reflektoraik fényét Lucas hátán, ahogy felfelé baktatott, a fehér homokra vetülő árnyéka nyomában.

Ha hátrafordult, valahol messze bent az Atlanti-óceánban már a közeledő hajnal álmos pislogását láthatta. Lucas ballagott tovább, aztán, hogy már biztonságos távolba került a tengertől, leült, levette a cipőjét, sőt még a zokniját is. Ült, üldögélt, nézte, ahogy a láthatár egyre világosabb lesz.
A fejében csend honolt, csak a fényekről, az algák illatáról, a partnak csapódó hullámokról volt hajlandó tudomást venni.

A hajnallal felélénkültek a hullámok is, de azért még nem annyira, hogy Lucasnak hátrább kellett volna húzódnia. De, állapította meg, ahogy az égre nézett, visszavonhatatlanul eljött a reggel. Ráadásul a mobilja is megszólalt a zsebében. Előkotorta, és kikapcsolta anélkül, hogy válaszolna, vagy legalább megnézte volna, hogy ki keresi.

Aztán a nap is előbukkant, szikrázva, narancsszín fénysarlókkal árasztva el a vízfelületet. Egy halászhajó evickélt a hullámokon, vagy fél mérföldnyire a parttól.

Aztán meglátta a két csavargót.

Ketten voltak, egy fehér meg egy latino, csontsoványak és fekete hajúak mind a ketten, fekete ruhában, viharvert, hajléktalanságról tanúskodó arccal. Lucas azonnal meglátta rajtuk, hogy csavargók, megismerni ezeket a járásukról, ahogy rák módjára oldalaznak, az arcukon erőltetett önbizalom: ez a fajta többnyire barátságosan kezdi, aztán pillanatok alatt átvált nyers támadásba, és végül, ha Lucas másmilyennek bizonyul, mint amilyennek nézték, a villámgyors visszavonulásba.

Jó alaposan megnézték maguknak a kiszemelt prédát: csávókám sportzakóban, de mezítláb, biztos berúgott az éjjel, és itt próbál kijózanodni. A bal csuklóján arany karóra, a jobb keze az ölében.

– Szevasztok, srácok, nézett fel rájuk a kiszemelt áldozat.

– Menő órád van – viszonozta a köszönést a fehér.

– Az asszonytól kaptam, szülinapra – zendített rá Lucas. – El se hinnétek, hogy huszonnyolc rugóba fájt, mi? Mondtam az asszonynak, hogy inkább adakozni kellett volna, mondjuk, az éhező gyerekeknek, vagy ilyesmi, de ő meg azt mondta, már jótékonykodtunk épp eleget, és igazán ideje, hogy menő cuccaim legyenek.

A latino a fehér mögött lépkedett, de most lassított, és megfogta a kollégája könyökét, hogy ne rohanjon már annyira. Az ösztöne azt súgta, hogy valami nem stimmel.

– Jól vagy, haver? – lassított le a másik is.

– Nem – húzta ki a jobb kezét az öléből Lucas. Egy koromfekete Walther PPQ lapult benne, és egyenest a csavargókra tartotta.

– Hűha! – esett le az egyikük álla.

– Aztán mondjátok csak, barátocskáim – mordult rájuk Lucas –, mi a fenéért akartatok kirabolni! De ne hazudjatok, az igazat akarom hallani. Felböknétek valamit az ereitekbe, mi? Vagy az orrotoknak hiányzik valami?

Ezen egy ideig eltűnődött a két csavargó. El kéne húzni innét, ez járt a fejükben – de hová? Elbújni itt, a strandon nincs mi mögé, a homokban pedig lassú a futás. Sokkal lassabb, mint a pisztolygolyó.

– Igazából csak enni akartunk – bökte ki végül a fehér. – Az az igazság, hogy tegnap reggel óta egy falatot se ettünk.

– Oké – bólintott Lucas. Pár pillanatig még nem mozdult, ült, a két tenyere közé szorítva, mintha csak imádkozna, a Walther. Végül megmozdult, előhalászta a zsebéből a tárcáját, egy bankjegyet húzott ki belőle, négyrét hajtogatta, a csavargók felé dobta. – Vegyétek fel.

A fehér előbb a barátjára nézett, aztán lassan, óvatosan megindult a pénz felé. Megállt, felvette a földről. – Ötven dollár – sóhajtotta.

– Ötven dollár, bizony – hagyta jóvá Lucas. – Menjetek, egyetek valamit.

Annak a kettőnek nem kellett kétszer mondani. Lassan, óvatosan hátráltak, aztán megfordultak, és gyorsítottak a lépteiken.

– Hé! – szólt utánuk Lucas, mielőtt hallótávolságon kívülre kerülnének.

Megálltak, a válluk felett visszanéztek.

– Ha majd fölkelek innét – folytatta Lucas –, és lebotorkálok a strandra, ugye nem azt kell majd látnom, hogy éppen kifosztotok valakit? Mert akkor kinyírlak mindkettőtöket, faszfejek, értve vagyok?

– Értjük, uram – felelte a latino, aztán ő is, a társa is nekilódult. Szedték a lábukat a strand, onnét az utca felé, onnan meg el szem elől.

Lucas visszafordult az óceán felé. A nap már jócskán a látóhatár fölé kapaszkodott, a fénye is megfakult, narancsszínből sárgára.

Új napra virradtunk.

Nem túl szépre, ezt már most lehetett látni.

JÚLIUS

ELSŐ FEJEZET

ÖT ÉVVEL EZELŐTT a gimnáziumi továbbtanulási tanácsadó leült Barney Hall-lal szemközt, és ezt mondta neki: Barney, nem vagy te ostoba, csak szerintem főiskolára való se vagy. Még nem – emelte fel a fejét a naplóból, amely Barney Hall eddigi osztályzatait és emlékezetesebb haditetteit sorolta fel a Cape May Iskolakörzet gimnáziumában, tizenhárom tanév alatt. –
A korodhoz képest elég éretlen vagy. Ha hetente legalább egyszer nem köteleznénk arra, hogy a tanteremben maradj tanítás után, szerintem egyáltalán nem is tanultál volna soha semmit.

Hall jókedvű, jóképű, középmagas kölyök volt, a válla széles, a foga szikrázóan fehér. Legalább százszor elmondhatta már eddigi életében: „Na, ide figyeljetek, fogjátok csak meg a sörömet, oké?”

Barátnője is volt már, bizonyos Sue, akivel negyedik óta ismerték egymást: ő szíves-örömest megfogta Barney sörét – aztán saját kezűleg tett ragtapaszt a fiú sebeire. Hall tanítás után, meg nyaranta Sue apjának jachtjavító, avagy roncstelepén – ki így nevezte, ki úgy – melózott szerelőként.

– Igyekszem összeszedni magam, tanár úr – bizonygatta most a tanácsadónak.

– Ne szórakozzál velem, fiacskám! Szerinted igazam van, ha azt feltételezem, hogy múlt hétvégén Toby Jones esküvőjén annyi sört nyakaltál be, hogy beleestél a vízbe a stégről, és majdnem megfulladtál?

– Jó úszó vagyok, tanár úr, tudtam, hogy nem lehet semmi bajom.

– Nem erről van szó, Barney. Hanem arról, hogy ha el akarsz érni valamit az életben, akkor meg kell komolyodnod, méghozzá sürgősen. Ismerlek már annyira, meg ez a napló is valami olyasmit sugall, hogy a katonai pálya lenne a neked való. Ott végre megtanítanának rá, mi az a felelősség, de már az első naptól fogva! Mert ha nem tanulod meg, kaphatsz bőséggel a seggbe rúgásokból. Téged fegyelemre kell szoktatni. És jól értsd meg, amit mondok: nem a tengerészgyalogságról beszélek, ahhoz te túl gógyis vagy.

– Egyelőre még nem gondoltam továbbtanulásra, tanár úr – rázta a fejét Hall. – Sue meg én arról beszélgettünk, hogy… Mit szólna a parti őrséghez, tanár úr? A fateromnak egy csomó parti őrségnél dolgozó haverja volt, szerettem hallgatni, amiket beszélnek. Meg hát egész életemben vízen voltam, meg hajókon melóztam.

– Ennél okosabbat még sose hallottam tőled, Barney – szegezte a fiú arcának az ujját a tanácsadó. – Egy-két év a parti őrségnél, és ha rendesen viselkedsz, előléptetnek, nagyobb lesz a felelősséged, és ki tudja, a végén még a főiskolára is elküldenek, és tiszt lehet belőled.

– Azta! Az aztán menő lenne, tanár úr!

– Csak egyet tegyél meg nekem, fiacskám, jó?! Szabadulj meg ettől a trikótól! – A szóban forgó trikót egy kakas képe ékesítette, alatta a felirattal, hogy TEXASBAN MINDEN MÉG NAGYOBB.

– De hát ez csak egy kakas, tanár úr – nézett végig a trikóján Barney.

– Nem, fiam – intette le a tanácsadó –, ez egy hímtag. Te is tudod, én is tudom. Nem akarom még egyszer meglátni rajtad az iskolában.{1}

HALL ÉS SUE érettségi után összeházasodtak, Hall egy gyönyörűséges nyár után csatlakozott a parti őrséghez, aztán kiképzőtáborba küldték, és amikor ott is végzett, Fort Lauderdale-be vezényelték.

Sue Hall a Broward főiskolára iratkozott be, megszerezte az ápolónői oklevelet, de tanult tovább, hogy a diplomát is megkapja. Hall úgy érezte, a parti őrség kikötőjénél csodálatosabb helyet még életében nem látott. Amikor Sue terhes lett, a parti őrség mellett is elvállalt melókat, dízelmotorokat szerelt a kikötő egyik szervizében. Az extra jövedelem elég lesz ahhoz, hogy Sue a gyerek mellett is járhasson a főiskolára.

Esténként üldögéltek a lakókocsiparkban, sörözgettek, aztán, hogy Sue terhes lett, áttértek az üdítőitalokra.

– Barnes – szólalt meg egy este Sue –, nekünk aztán szép életünk lesz! Már most érzem, hogy igenis szép.

A szerviz főnöke egy rakás leharcolt motorcsónakot tárolt a hátsó udvaron. Ezeket már nem lehetett eladni, Hall pedig egy szép napon azon kapta magát, hogy egy 1999-es Boston Whaler 260 Outrage néz vele farkasszemet. A két külső motort már leszerelték róla, ráadásul egy lék is tátongott a hajó fenekén, így aztán ott rohadt a tréleren, kétoldalt egy-egy kipukkant kerék támogatta, és tetőtől talpig benőtte a gaz. Némi rábeszélés után a főnök belement, hogy Hallnak adja a csónakot, hozzá két lestrapált, de még menthető Merc 225-ös motort, és a trélert. Hall cserébe két évre heti öt, fizetés nélküli munkaórát vállalt estére és hétvégékre, és a csónak az övé lett.

Ezen felül a tréler és a két csónakmotor javításához használhatta a szerviz szerszámait, a hajófenéken éktelenkedő lék betöméséhez pedig a szerviz üveggyapotkészletét. Merthogy jó kis csónak volt az, eltekintve a léktől, azt viszont könnyen be lehet foltozni.

Ez a háttérmagyarázat arra, hogy miért csónakázott Hall, Sue, és Lance, a már majdnem egyéves fiuk szorosan a part mentén a floridai Pompano Beachtől délre. Dorádót kerestek, más néven mahi-mahit: az egy hal, ám hal helyett Hall egy árbócra lett figyelmes, vagy fél mérföldnyire a parttól. Egy Mako márkájú csónakból lógott ki; de valahogy olyan furán.

– Add csak ide a gukkert! – szólt oda a feleségének.

Két külső motorja is volt a Makónak. Mindkettő nagy, 350-es, összesen tehát hétszáz lóerő, ismerte fel Hall: ezekkel simán át lehet szelni az óceánt.

– Mit látsz ott, Barnes? – kíváncsiskodott Sue. Nyúlánk, karcsú fiatal nő volt, ha Texasban születik, hát isten bizony cowgirl lett volna a kék szemével meg a sós víztől begöndörödő szőke hajával.

– Valami elég furát, kicsim – jelentette Hall. – Nézem, nézem, mert hát jó kis hajó ez a Mako, de egyszer csak lelassít, megáll, és olyan, mintha egy búvárt húzna ki a vízből, az óceán kellős közepén! Mit keres egy búvár az óceán közepén? Merthogy nyilván már akkor is ott volt, amikor a Mako odament érte. Nyílegyenesen oda!

– Hát ilyet tényleg nem mindennap lát az ember – ismerte el Sue is.

– Most meg – Hall még mindig a látcsövet szorongatta – mintha beemelnének valami nehéz csomagot a hajóba.
Az óceán közepén!

– Talán bogarakat fogtak – vélte Sue, bogarakon tüskés rákot értve.

– Ki fogta? A csávó az óceán közepén?

– Barnes – fogta el Sue-t hirtelen a siethetnék –, sehogy se tetszik ez nekem, nagyon nem. Forduljunk meg, menjünk inkább észak felé!

– Oké – ezt már Hall is jó ötletnek tartotta.

Meg is fordította a csónakot, szép, nagy ívben, ahogy a halászok szokták, és elindult észak felé, közben hátra-hátrafordulva, hogy a távcsövön át szemügyre vegye a Makót. A Mako, húsz perccel azután, hogy megállt, újra nekilódult. Dél felé ment. Hall előrángatta a mobilját. A parti őrség parancsnokságát hívta Fort Lauderdale-ben.

– Itt Barney Hall beszél, uram. Pompano Beachtől délre vagyok, a saját csónakomban, és valami nagyon fura dolgot láttam. Egy fekete-fehér Mako 248-est, Port Everglades felé tart, és láttuk, ahogy felvesz valamit a tenger közepéről. Nagyon gyorsan haladt, aztán megállt, egy búvár várt rá, pedig sehol nem láttam se másik csónakot, se búvárzászlót. És be is emeltek valamit a hajóba.

– Tudja követni, Hall?

– Nem, uram, nagyon gyorsan megy. De amíg be nem kanyarodik Port Evergladesbe, addig a nyomában maradhatok. Nagyjából egy mérföldre van előttem.

– Gyanúsnak találja?

– Igen, uram. Ha szolgálatban lennék, leállítanám, isten bizony, le én.

– Hát akkor állítsa le! Küldök valakit a kikötőbe, hogy várja magukat.

VEDD FEL A mentőmellényedet, és húzd be az összes horgászzsinórt, adta ki az ukázt Hall: Sue engedelmeskedett.
A gyereket már bebugyolálták a mentőmellénybe. Hall délnek fordította a csónakot, és a Mako nyomába eredt, amíg az be nem kanyarodott a Port Everglades-i kikötőbe. Hall újra felhívta a parti őrséget. – Hall vagyok, uram, most fordul be a kikötőbe!

– Rajta vagyunk, Hall. Szép munka volt!

A Makót a parti őrség merev hajótestű felfújható csónakja – két felfújható tömlő, amelyet a szilárd hajótesthez erősítettek – támadta meg.

– Mako 284 Chevere – reccsent a megafonba az irányító tiszt –, itt az Egyesült Államok parti őrsége! Rutinellenőrzést tartunk, tartsa az irányt, és csökkentse a sebességét öt csomóra! Jobb felől fogjuk megközelíteni.

A parti őrség valamivel nagyobb csónakokat szokott használni, többnyire kormányosfülke is van rajtuk, ezen azonban, amelyik most beállt a Mako mögé, nem volt más, csak három parti őr. Elöl a tiszt, hátul a két embere: megtermett férfiak, csiricsáré öltözetben, ahogy a sporthorgászok szeretik, napszemüveggel és baseballsapkával turbózva az összképet.

De mielőtt még átszállhattak volna, a Mako hátsó fedélzetén álló férfiak egyike nehézkes, hosszú csövű fegyvert kapott elő. Gyakorlott, már-már kecses mozdulattal a parti őrök hajója felé irányította a lézeres célzó piros pontját: előbb a hátul ülő kettőt lőtte le, aztán két lövést adott le a tisztre. Négy másodpercig sem tartott az egész. A fegyver nem is annyira eldördült, mint inkább felmordult, hála a hangtompítónak: még ha tartózkodott volna is valaki a közelben, az sem hallja meg a lövéseket a hajómotorok zaja miatt.

A tiszt az imént még lelassította a csónakot, hogy átszállhassanak, de ahogy megpillantotta a fegyvert, gázt adott, hogy nekirontson a Makónak – de elkésett vele. Az első golyót a nyakába kapta, a másikat a mellkasába. A hajó fenekére esett, körülötte egyre növekvő vértócsa terjengett, a gazdátlanul maradt csónak céltalan körözésbe fogott, a Mako pedig teljes gőzzel elszáguldott.

Ahogy eltűnt a láthatáron, Hall, Sue, de még a kisgyerek is értetlenül bámulta a körbe-körbe bukdácsoló csónakot.

– Baj van, Sue – mormolta Hall.

– Menjünk közelebb – nyögött fel Sue –, az a Mako, az úgy száguldott el, mint valami tolvaj. Hozom a pisztolyt – tette hozzá: egy vízálló viaszosvászonba tekert .38-ast is tartottak a szerszámosládában.

Hall tövig nyomta a gázpedált, de még mindig vagy egy percre lehettek a parti őrök hajójától. Hiába meresztették a szemüket, nem láttak senkit a fedélzeten. Csak amikor végre a közelébe értek, akkor látták meg a holttesteket.

– Vészhelyzet – dobta el a mobilját, és kapta elő helyette az adóvevőt Hall. – Parti őrség, három emberüket lelőtték, egy fekete-fehér Mako 284-est üldöztek, és…

– Azonosítsa magát! – válaszolt azonnal a parti őrség.

– Barney Hall Kettő vagyok, tisztjelölt a parti őrségnél. A Port Everglades kikötőnél három embert meglőttek, úgy néz ki, nagy baj van, nagyon nagy baj!

– Tud nekik segíteni, Hall? Mi is elindultunk már – hadarta a parti őrség ügyeletese –, de tegye meg, amit lehet!

– A feleségem ápolónő, uram, átteszem a hajójukra. Átszálljak én is vele, vagy inkább menjek a Mako után?

Pár másodperc szünet volt a válasz; közben Sue átadta a férjének a .38-ast, és nekikészülődött, hogy átlépjen a parti őrök hajójára, egyik kezében a gyerekkel, a másikban az elsősegélydobozzal.

– Maga dönt, Hall – szólalt meg végre az adóvevő. – Már elindultunk, de beletelik még legalább öt percbe, míg odaérünk.

Hall a feleségét nézte, ahogy megnézi előbb a taton fekvő férfit, aztán a hajóorrba megy. Két évet húzott le sürgősségi műtőkben, felismerte, amit látott. Visszanézett a férjére, megcsóválta a fejét.

– Megyek a rohadékok után, uram! – kiáltotta Hall az adóvevőbe.

És így is tett. A Mako most jó fél mérfölddel előtte volt, száguldott, ahogy a motorjától tellett. Hall tisztában volt vele, hogy soha az életben nem éri utol – ha a Mako nem kanyarodik oda egy mólóhoz, ahol három utas leszállt. A közelben egy fehér terepjáró parkolt, egyikük odarohant hozzá, a kormány mögé vágódott, és a móló végéhez tolatott vele. A másik kettő, a kezükben egy-egy fekete, vödörnek látszó tárggyal, szintén beült a terepjáróba. A negyedik a hajón maradt, ő a tatból cipelt előre újabb fekete vödröket. Szélsebesen kapkodtak mind a négyen: nyilván lehallgatták a parti őrség rádióját a 16-os csatornán, hallották Hall segélyhívását, és azt is, amit a parti őrség tisztje felelt neki.

Ahogy az összes vödröt átpakolták a Makóról a terepjáróba, a negyedik férfi egy ötgallonos kannát kapott elő, benzint locsolt szét, leugrott a fedélzetről, meggyújtott egy darab papírt, és a hajóra dobta. A Mako felrobbant.

A három ember már a terepjáróban ült, és most a negyedik is beszállni készült, odarohant a terepjáróhoz, feltépte a hátsó ajtót, de mielőtt beszállhatott volna, Hall, kezében a .38-assal – olyan közel volt a felrobbant Makóhoz, hogy érezte a lángok hőjét –, három lövést adott le vaktában a terepjáró felé. Nem is remélte, hogy eltalálja, a csónakja neki-nekiütközött a mólónak. Ilyen körülmények között lehetetlen pontosan célozni.

Ám láss csodát, az egyik lövése a negyedik férfi fejét érte.

A férfi arccal a móló betonjára zuhant. Meghalt.

A kormány mögött ülő férfi kiugrott a terepjáróból, az ingénél fogva felemelte a halottat, végigmérte, elengedte, vetett egy pillantást – az arcát felismerhetetlenné álcázta a napszemüvege – Hall felé, aztán visszapattant a volánhoz, és a terepjáró eltűnt szem elől.

A Mako égett, akár a rongy.

– Hall – harsant fel az adóvevőből az ügyeletes tiszt hangja –, Hall, merre van?

– Ahol a tüzet látja, uram. Ott vagyok én is.

HALL A TETTÉÉRT megkapta a parti őrség kitüntetését. Azt az egy férfit sikerült azonosítani, akit lelőtt, a másik hármat nem, és elfogni sem sikerült őket soha. A halott egy „közismert társtettes” volt, a szövetségi nyomozók szerint az összes rohadék tettestársa Miami Beach környékén, márpedig arrafelé hemzsegnek a rohadékok. A Mako regisztrációja rendben volt, de a gazdájáról senki nem tudott semmit. A terepjárót nem sikerült beazonosítani, és elő sem került többé. Sem az elsüllyedt hajón, sem körülötte nem találtak egyetlen fegyvert sem.

Hallt a parti őrség ellentengernagya tüntette ki, a hetedik körzet parancsnoka. A kérdésére, hogy mik a tervei, Hall azt felelte, hogy hamarosan lejár a tisztjelölti időszaka, és főiskolára szeretne menni. Ha felveszik a nappali szakra, azt is elvégezheti három év alatt, utána pedig visszatérne a parti őrséghez.

– Szeretem, amit itt csinálunk – indokolta meg.

– Felveszik – veregette meg Hall vállát az ellentengernagy, már-már meghatottan. – Ezzel a maga sztorijával garantálhatom, hogy felveszik. Szerezzen valami olyan diplomát, aminek hasznát is veheti.

– Nyomozóira gondoltam – vallotta be Hall.

– Az jó lesz – bólogatott az ellentengernagy.

– Uram, ha megengedi, lenne egy kérdésem.

– Hadd halljam!

– Senkit nem fogtak el azok közül, akik megölték három emberünket. Hol van az FBI?

– Hát ugyanezt kérdezem én is, már harmadik hete – csattant fel az ellentengernagy –, csak nem ilyen udvariasan, mint maga! Szó szerint azt kérdeztem, hogy hol a picsában van az FBI, és a válasz az volt, hogy sehol. És nyugodtan megjelölhet az idézet forrásának, fiam!

NOVEMBER

MÁSODIK FEJEZET

VIRGIL FLOWERS VÉGZETT a törvényszék épületében, és még épp sikerült elkapnia a lefelé tartó liftet. Még azelőtt megfordult, hogy a liftajtó bezáródott volna, így vette észre, hogy egy fekete hajú, éles vonású nő, régies, kék virágmintás ruhában, a kezében fehér, vászonból szőtt, antik retiküllel, ott áll a lift előtt, és egyenesen rámered. Egy lépésnyire állt csak a lifttől, simán beléphetett volna, de még csak meg sem kísérelte.

A liftajtó pedig bezárult előtte.

– Fura – szólalt meg a Virgil mellett álló nő –, már azt hittem, le akarja lőni magát.

– A törvényszékre nem lehet fegyvert behozni – nyugtatta meg Virgil. A többiek a liftben felnevettek; de inkább idegességből, mint szívből.

Virgil azonban nem rettent meg. Eltökélt léptekkel átvágott a törvényszék földszintjén, meg sem állt a büféig, ahol az első, akit észrevett, Lucas Davenport volt: egy fal melletti asztalnál ült keresztbe tett lábbal, az ingyenújságot böngészte.

Amikor Davenport is észrevette Virgilt, intett neki.

– Ettél már? – lépett az asztalhoz Virgil, miközben kezet ráztak.

– Még nem, nem tudtam, mikor végzel – felelte Davenport. Magas, karcsú, viharvert külsejű, atletikus testalkatú férfi volt, a fekete hajába már néhány ősz szál is vegyült, a szeme jégkék. Betöltötte az ötvenkettőt, és annyinak is nézett ki. Kék gyapjúzakó volt rajta, fehér ing, fekete öltönynadrág, tompa orrú, öltönyhöz való cipő; a szék támlájára vetett, világos kasmírkabát tette fel az i-re a pontot. Akár sikeres ügyvédnek is kiadhatta volna magát – de nem az volt.

– Ez meg mi? – bökött az állával Virgil a Davenport jobb kezénél heverő tömött, barna boríték felé.

– Lehet, hogy ügy lesz belőle – válaszolta Lucas –, még nem döntöttem el. Hozz nekem – nyúlt a zsebébe egy húszdollárosért – sajtburgert, sült krumplit, meg egy diétás kólát – nyomta a pénzt Virgil kezébe.

– Mi van, kineveztél pincérnek?

– Én addig foglalom az asztalt. Vagy inkább állva akarsz enni?

BELETELT NÉHÁNY PERCBE, míg Virgil visszatért, kezében a tálcával. A tálcát az asztalra tette, majd széket kerített magának.

– Ül mögöttem egy nő – suttogta –, ne nézz rögtön oda, csak lazán, nyugodtan. Kék virágmintás ruhában van, az asztalán pedig egy fehér retikül.

Míg ő leült, Lucas szerét ejtette, hogy egy óvatlan pillanatban megnézze magának a nőt.

– Ki ez? – fordult vissza Virgil felé, miközben nekilátott a sajtburgerének.

– A felesége valakinek, aki ellen tanúskodtam. Legalább tíz évet kap a férje.

– Mit követett el?

– Hitelintézeteket rabolt ki. Három-négy havonta egyet-egyet, Minnesota déli felében és Észak-Iowában. Pár hónapja kaptam el, Blue Earthben. Ő volt az egyedüli családfenntartó.

– Elég fenyegetőn néz. Én a te helyedben aggódnék – mormolta Lucas. – Mustárt nem hoztál?

– Csak ketchupot. Nem hinném, hogy lenne nála fegyver – kapott fel egy evőeszközt Virgil, hogy Lucas felé döfjön vele –, de egy villát sem szeretnék kapni a szemembe.

– Egyet se félj. Ha rád támad, előkapom a sokkolómat, és lyukat fúrok a köldökébe.

– Kösz, igazán hálás vagyok – nyugtázta Virgil. Davenport felállt, a pulthoz ment: három zacskó mustárral tért vissza.

– Frankie üdvözöl – ezzel fogadta Virgil, a szájában egy villányi sajtos makarónival.

– Mi van az ikrekkel?

– Az, hogy ordítanak. Fülrepesztően. Szünet nélkül – sóhajtott Virgil. Az ikrek két hónaposak voltak. – Frankie azt mondja, kár, hogy nincs hat melle, akkor lenyugtathatná őket. De nehogy eláruld, hogy elmondtam! Egyébként most az anyám van az ikrekkel, így legalább két teljes órát alhatok éjszakánként.

– Azt hittem, megpróbálod távol tartani a mamádat.

– Ezzel az erővel a gravitációt is megpróbálhatnám távol tartani – legyintett Virgil. – Szó se lehet róla. Az a nő… Még mindig engem bámul?

– Még bámul – vetett egy pillantást Lucas a szeme sarkából Virgil üldözőjére.

– Érzem, ahogy lyukat éget a hátamba a tekintete – panaszolta Virgil.

– Mi van a regényeddel?

Virgil évek óta rendszeresen írt cikkeket egy halász-vadász-madarász magazinba, ám a múlt télen belekezdett egy krimibe. Lucas egyike volt a keveseknek, akik tudtak erről.

– Nem jött be – ismerte be Virgil. – Nem elég jó.

– Szóval feladod?

– Nem. Találkoztam egy ügynökkel New Yorkban, aki szerint akár meg is élhetnék az írásból, csak egyelőre még nem tudom, hogy mit csinálok. Okos nő az az ügynök, egy csomó ötletet adott, úgyhogy most elölről kezdem.

– Biztos vagyok benne, hogy meg tudod csinálni – biztatta Lucas. – Én meg majd dicsekedhetem azzal, hogy ismerem a szerzőt.

VIRGIL IS VOLT olyan magas, mint Lucas, csak a haja volt hosszabb a kelleténél, pontosabban a Minnesotai Bűnüldözési Hivatal által helyesnek tartottnál. Ma a törvényszékhez öltözött, szürke öltöny, fehér ing, kék nyakkendő. Az összbenyomást csak a cowboycsizmája tette tönkre, pedig fényesre suvikszolta; de akkor is kígyóbőrből készült.

– Mi ez az ügy? – döfte a villáját a barna borítékba, Lucas kezénél.

– A parti őrség három emberét lelőtték egypár hónapja Fort Lauderdale-ben. Fényes nappal. És nem történt az ügyben semmi. Az égvilágon semmi.

– Igen, emlékszem, olvastam róla.

– Az FBI is nyomozott, de nem jutottak semmire – folytatta Lucas –, aztán egy floridai szenátornak az az ötlete támadt, hogy talán a szövetségi rendőrség is ránézhetne az ügyre.

– Gondolom, a szenátor egyike a te politikai keresztapáidnak.

– Nem, de te is tudod, hogy megy ez: az embereknek eljár a szájuk, a szenátorhoz is eljutott hír, ő meg közvetlenül hozzám fordult.

– Vagyis szövetségi rendőrségen téged értett, személyesen.

– Igen – bólintott Lucas –, bár nem mindenütt örültek neki. Sokan úgy értelmezték, hogy ez is csak az FBI tehetetlenségét bizonyítja.

– Pedig hát nem tehetetlenek!

– Nem, de attól még így értelmezték, és nem örültek neki. Az FBI-nak szorosabb a viszonya az igazságügyi minisztériummal, mint a szövetségi rendőrségnek, úgyhogy szartak rájuk. Pontosabban rám. Minél tovább húzódik az ügy minden eredmény nélkül, annál nagyobb a nyomás a… Hoppá – szakította félbe magát Lucas –, a retikülös nő felállt, és elindult – Virgil itt lehajtotta a fejét – a pult felé.

– Figyeld meg, mit rendel! Egyszer láttam egy nőt, akit megégettek egy pizzaszelettel. Olyan forró volt, hogy ráégett az arcára, alig tudta lekaparni róla – állt ellen a kísértésnek Virgil, hogy megnézze magának, mit művel a nő. – Na, szóval: belekeveredtél egy bürokráciai csetepatéba. Mit tervezel, mit lépsz?

– Egyelőre csak a dossziékat olvasgatom. Jönnek szép sorjában, de nem leszek okosabb tőlük. Papírmunka az egész. Pillanatnyilag annyit lehet sejteni, hogy drogcsempészek lehettek, és a drog valószínűleg heroin, talán Kolumbiából származik, de ennél többet senki sem tud.

– Ennyi? Ennyi az egész?

– A parti őrség szerint valószínűleg egy teherhajóról dobták le a heroint vízálló tartályban, Lauderdale közelében, a tartályokat egy búvár gyűjthette be, aki egy halászhajón érkezett, és amikor a parti őrség megpróbálta megállítani a hajót, három emberüket lelőtték, a hajót meg felgyújtották, hogy megsemmisítsék a bizonyítékokat. Az egyik parti őr agyonlőtt egy csempészt, de a többi meglógott. Most átfésülik az egész környéket. Eddig még nem találtak semmit, az összes heroin eltűnt nyomtalanul, de a Broward megyei seriff szerint ott kell hogy legyen valahol a környéken.

– Kik fésülik át a környéket? A haditengerészet búvárai?

– Igen, a dossziékban ez áll, de nagy az a terület, a víz is mély, látni se nagyon lehet semmit. Kiküldtek egy távirányítású tengeralattjárót, de azzal se jutottak semmire.

– Akkor a csempészek hogy találták meg?

– Nyilván elég precízek voltak a GPS-koordinátáik, hogy pontosan a tartályok fölé vezessék őket – vonta meg a vállát Lucas. – A parti őrség szerint valami jelzőberendezés is lehetett a tartályokon, ha van hozzá jelfogód, addig csipog, míg oda nem találsz. Legalábbis nekem ezt mondták.

– Aha. És te mit tudsz ehhez hozzátenni? Nem vagy búvár, fogalmad sincs a tengeralattjárókról meg a GPS-ről! Ha a szövetségiek…

– A barátnőd – vágott közbe Lucas – két szelet pizzát hozott el.

– Amikor én jártam ott – hüledezett Virgil –, a pizza olyan forró volt, hogy a sajt bugyborékolt rajta. Most mit csinál?

– Téged néz. Jön a pizzával az asztala felé… Oké, leült. Eszi a pizzát. És közben néz.

– A frászt hozza rám – ismerte be Virgil.

– Rám is, pedig én nem is vagyok te.

– Szóval mit akarsz Lauderdale-ben? – tért vissza a témához Virgil. – Mármint azon felül, hogy novemberben elmehetsz Minnesotából.

– Hogy mit akarok? Én is ezen töröm a fejem egy ideje. Az FBI nem szereti a konfrontációt, márpedig itt épp arra lesz szükség, ha el akarunk érni bármit is. Fel kell rázni az érintetteket. Felajánlani nekik, hogy kijöhetnek a börtönből, ha köpnek. Szóval azt csinálni, amit az utcai zsaruk szoktak. És közben figyelni, hogy melyikük lesz idegesebb a kelleténél.

– Szóval elvállalod?

– Még nem döntöttem el. Tudod, az FBI seggfejei… – Lucas nem fejezte be a mondatot, az állát vakargatta, közben elnézett Virgil mellett: nem a nőre, hanem a csupasz falra mögötte. Aztán hirtelen újra Virgilre szegezte a tekintetét. – Igen – mondta. – Elvállalom.

– Remek. Mindig öröm látni, ha egy öregembernek hobbija van – nyugtázta Virgil. – Most mit csinál a nő?

– Épp befejezi a pizzáját. De azért még mindig néz. És nagyon feszült, látszik rajta. Kotorászik a retiküljében – tolta kissé hátrább a székét Lucas, hogy előkaphassa a pisztolyát, ha úgy hozná a szükség. – És van nála egy…

– Egy mi?

– Egy ajakfény.

– Ajakfény?

– Tudod, amit kiszáradt szájra kennek.

– Mi? Egy ajakfény miatt kell alsógatyát váltanom?

AZNAP ESTE WEATHER, Lucas felesége elvitte az otthoni két gyereket a Mall of America plázába. Bevásárlószatyrokkal a kezükben és elégedett arckifejezéssel tértek haza. Lucas épp akkor terítette szét az FBI-os dossziékat a dolgozószobájában, az iMac képernyőjéről pedig Christopher Colles floridai szenátor nézett szembe vele. Videóhívás.

– A lányom férje a parti őrség egyik ottani parancsnoka – mondta a szenátor –, szóval ezek az emberek nekünk olyanok, mintha családtagok lennének. Elmer is, Porter is azt állítják, hogy maga a legjobb.

Ezek ketten, Elmer, azaz Elmer Henderson, és Porter, azaz Porter Smalls, mindketten Minnesota állam szenátorai voltak.

– Átolvastam a dossziékat, szenátor úr – felelte Lucas. – Érdekesnek tűnik az ügy. Ismeri a dél-floridai államügyészt?

– Hogyne ismerném, tagja a csapatomnak. Anna Rubio. Segíthet magának?

– Ha belemegyek valami ilyesmibe, mint ez az ügy, illetve belemegyünk néhány társammal a szövetségi rendőrségtől, akkor általában nincsenek meg azok a nyomozói jogosítványaink, mint az FBI embereinek. Nincsenek olyan kutatói jogosítványaink, se megfigyelőink, sem elég emberünk. Egyet tehetünk: felkavarhatjuk az állóvizet, és tehetünk néhány rohadéknak olyan ajánlatot, amit nem tudnak visszautasítani. Ezt az FBI nem teheti meg. Persze szó sincs semmiféle törvénytelenségről, remélem, érti, amit mondok, de nem árt, ha egy államügyészt tudhatunk a hátunk mögött. De beérjük helyettes államügyésszel is, ha jó táskahordozója a főnökének.

– Legalább valami példát mondhatna, hogy miféle visszautasíthatatlan ajánlatra gondol.

– Például, hogy kihozzuk a börtönből. Ha gyilkosságért ül, akkor persze nem, de ha csak valami középsúlyú drogügyletért, és kapott, mondjuk, tíz évet, és még hátra lenne kettő. Vagy elkapunk valakit egy zacskó kokainnal, de ahelyett, hogy lecsuknánk, az államügyész ordít vele egy ideig, aztán jön az ügyvédje, és…

– Jól hangzik – vágott közbe Colles. – Felhívom Annát, szólok neki, hogy keresni fogja. Időnként hívjon fel engem is, és mesélje el, hogy mit végzett.

– Így lesz, szenátor úr.

– SZÓVAL ELMÉSZ – SZÓLALT meg Weather, ahogy Lucas letette a telefont. Egész idő alatt az ajtóban állt, összefont karral, tehát hallott mindent.

– Úgy néz ki. Balhézni akarsz miatta?

– Nem. Ha ez a munkád, akkor ez. De hálaadásra hazagyere nekem! Letty is hazajön, mindenféle bulikat szervezett. Szóval legalább egy hétre gyere haza hálaadáskor!

Letty az örökbe fogadott lányuk volt, ebben az évben szerzett mesterdiplomát a Stanford Egyetemen.

– Lehet róla szó – adta be a derekát Lucas, hálaadásig még egy jó hónap volt hátra. – Addigra már úgyis kézben tartom az ügyet.

EGY DARABIG MÉG beszélgettek, aztán Lucas felhívta Bob Mateest a szövetségi rendőrség különleges bevetési egységénél.

– Na végre visszahívtál – köszönt be Matees. – Azt az anyagot már vagy egy hónapja átküldtük neked. Ha nem több.

– A nemzetbiztonság és az igazságügy egy ideig huzakodott, hogy melyiküké legyen az ügy, aztán belementek az osztozkodásba – mentegetőzött Lucas. – Mi csak megfigyelők lehetünk, és segíthetünk a nyomozásban, de az FBI a főnök.

– És ez mit jelent?

– Azt, hogy ha akarunk, beszállhatunk. Ha akarunk. Eljárhatunk az értekezletekre, de lényegében a pálya széléről nézzük a meccset.

– Mármint te meg én?

– És Rae.

– Őt most egy ideig felejtsük el. A múlt héten mellrákkal diagnosztizálták a mamáját, Rae mellette akar lenni, addig otthon is marad, míg a dokik ki nem találják, hogy mit kezdjenek a mamával.

– Mi lesz a mamájával, meghal?

– Az orvosok szerint nem, bár azért elég súlyos a helyzet. És kemény lesz a kezelés is. Az MD Andersonban fekszik, Houstonban, az legalább egy jó kórház.

– Helyes – lélegzett fel Lucas. – Azért ne veszítsük szem elől azt a lányt. Arra gondoltam, hogy egy-két nap, és elindulhatnánk Fort Lauderdale-be. Valahol az I-95-ös közelében foglaltatok magunknak hotelszobát.

– Hányan leszünk?

– Egytucatnyian az FBI-tól, aztán a Miami-Dade megyei kapitányság emberei, Broward megyei seriffek, rendőrök Fort Lauderdale-ből, meg a nemzetbiztonság és a parti őrség. Mi érkezünk utolsónak.

– Jaj, istenem! – ment el egyből Matees kedve az egésztől.

– Ez van, haver – mordult rá Lucas. – Beszállsz?

– Persze. Már pakolom is a bokszeralsóimat.

– A barátnőd nem fog cirkuszolni?

– Már elmagyaráztam neki, hogy mivel jár ez a meló – nyugtatta meg Matees. – Persze aggódik, de azért tudja, mi merre mennyi.

– Nekem is szükségem volt némi egyezkedésre, de Weather már belement. Felhívom Russellt, hogy szerezze meg a repjegyeket.

– Hát akkor Lauderdale-ben találkozunk, haver.

MÁSNAP REGGEL EGY Elsie M. Sweat nevű nő hívta Lucast Miamiból, helyettes államügyésznek mondta magát. – Anna és Colles szenátor úr titkára már tájékoztatott – kezdte. – Ne várjon tőlünk semmi… erkölcsileg kifogásolhatót, de segíthetünk, ha az informátoraival kell alkudoznia.

– Jól hangzik – ismerte el Lucas.

– Mikor akarnak kezdeni?

– Hétfőn. Nem biztos, hogy szükség lesz a segítségükre, de nem lehetetlen. Örülök, hogy ezt már előre tisztázhattuk.

– Mi rendelkezésre állunk. Ez a partiőrség-história elég bosszantó, ráadásul az FBI mintha egy helyben topogna – panaszkodott Sweat. – Nagyon szeretnénk már megszabadulni ettől az ügytől. Maguknak sok szerencsét, és csak szép nyugodtan, szép nyugodtan!

– Úgy lesz.

Szép nyugodt kussban.

Lucas a rendőrkollégáitól hallotta már ezt a kifejezést, de ügyésztől még soha. Csak nincs valami Florida állam törvényhozói közösségében, ami szükségessé tenné ezt az emlékeztetőt?

– Asszem, Fort Lauderdale-ben ezt is megtudjuk – ezt már félhangosan mondta, sötétben, az ágyban.

– Micsoda? – motyogta félálomban Weather.

– Semmi, csak… morfondírozom.

HARMADIK FEJEZET

LUCAS KILÉPETT FORT Lauderdale repülőterének 3-as termináljáról, egyenest bele az izzasztó, óceánszagú estébe, jó néhány kilométerre a sós víztől.

Addig kereste a buszt, ami átvinné az 1-es terminálra, ahol az autóbérlő cégek pultjai várták az utasokat, míg végleg eltévedt. Végül a gyaloglást választotta, a guruló bőröndöt átvonszolta egy parkolóházon, hogy kibérelhessen egy Nissan Pathfindert. A volán mögé huppant, nekivágott az I-95-ösnek észak felé, és meg sem állt a TRYP Hotelig, amelynek ablakaiból pompás kilátás nyílt a sztráda fel- és lehajtóira.

Bob már korábban megérkezett.

– Találtam egy egész tisztességesnek tűnő tengeriherkentyű-éttermet a közelben – újságolta, amikor Lucas felhívta. – A műholdkép azt állítja, hogy a teraszáról remek a kilátás a jachtkikötőre.

– Adj egy fél órát – felelte Lucas. – Lemosnám magamról a repülőgépszagot, aztán be kell köszönnöm a bevetési parancsnokhoz is.

Öt percet töltött a zuhany alatt, aztán felöltözött, felment egy emeletet, és bekopogott Dale Weaver ajtaján. Eddig csak telefonon beszéltek, az alapján Weaver rokonszenves embernek tűnt, legalábbis FBI-ügynökhöz képest. Zömök testalkat, szögletes arc, rajta az évek és talán a dohányzás ráncaival, erősen őszülő, egykor valószínűleg vöröses hajjal. Trikóban és szürke nadrágban nyitott ajtót, a háta mögött az esti meccs bevezetője ment a tévében.

– Davenport – derült fel az arca –, maga tényleg úgy néz ki, mint a fotói az interneten!

– A fenébe! Azt hittem, inkább George Clooney-hoz hasonlítok.

– Mondjuk, távoli rokonnak kiadhatná magát – egyezett bele Weaver, miközben kezet ráztak. – De csak nagyon távolinak. Negyedik vagy ötödik unokatestvérnek. Na, jöjjön beljebb!

Weaver az ágyra ült, Lucas egy székre telepedett le. Húsz percet töltöttek ismerkedéssel, és az előttük álló feladatok taglalásával. Weaver nem is próbálta leplezni, hogy ő és a csapata idáig jóformán semmire se jutott.

– Azt se tudtuk, hol kezdjük – mentegetőzött. – Annyit tudtunk, hogy korábban hol tárolták a Makót: egy ház előtt, a New River közelében. Ismeri azt a környéket? Tisztára, mint Velence, csupa csatorna meg folyó. A ház tulajdonosa nem ott lakik, és nem is találkozott a hajó gazdájával, a bérlők a neten találták meg az apróhirdetését.

– Ami épp jól jön a hajó tulajdonosának – vélte Lucas –, ha tekintetbe vesszük, hogy mi történt a hajójával.

– Alaposan felderítették a terepet a seggfejek, az már szent igaz – bólogatott Weaver. – A ház meg a móló, ahol a Mako kikötött, egy szupergazdag beruházási gurué. Van hat háza, Manhattanben, a Hampton-vidéken{2}, van egy farmja Wyomingban, meg még máshol is. Itt csak évi két-három hetet tartózkodik. Megbízott egy céget a ház takarításával és karbantartásával, ez a cég adta fel az apróhirdetést is. De a hajó gazdájával ők sem találkoztak. Az egész ügyletet e-mailben intézték. Átutalták a hathavi bérleti díjat, aztán egy szép napon látták, hogy a Mako kikötött a mólónál. Havonta kétszer takarítják a házat, és a hajót csak kétszer látták, tehát legfeljebb másfél hónapig lehetett ott kikötve. Utoljára egy héttel az előtt látták, hogy felgyulladt és elsüllyedt.

– A háztulaj tiszta?

– Úgy átvizsgáltuk, hogy az alsógatyája színét is meg tudjuk mondani. Amúgy meg, nem kell neki a tengerből drogot halásznia, akármennyit dobtak be, ő azt is ki tudná fizetni, de még a tízszeresét is, csak abból a pénzből, amit tavaly keresett. Egyébként szerintem bűnöző, de nem drogokban utazik, igazi fehérgalléros.

– Értem. Nos, én meg a társam… azt hiszem, hallott már róla…

– Hallottam…

– Átolvastuk a maguk jelentéseit, és át fogjuk olvasni még egyszer, aztán nekiindulunk, hogy felrúgjunk néhány szemeteskukát. Maguk már egy ideje rajta vannak az ügyön, mit gondolnak erről az ötletről?

– Mivel semmi más nem működött – vonta meg a vállát Weaver –, lehet, hogy ezek a seriffmódszerek válnak majd be. Hallottam már, hogy milyen eredményesen dolgozik, úgyhogy… örülök, hogy együtt dolgozhatunk.

Ilyet még egyetlen FBI-ügynöktől sem hallottam, villant át Lucas agyán.

– JÓT BESZÉLGETTETEK? – EZZEL fogadta Bob, amikor a szálloda halljában találkoztak.

– Igen, kijövük egymással. Weaver persze örül mindenkinek, aki segíthet neki.

Kimentek a hotelból, végigsétáltak egy keskeny, sötét sikátoron a Rendezvous nevű vendéglőig, ahol a teraszon sikerült asztalt kapniuk, kilátással a félmillió dolláros hajókra: ezek itt hétköznapinak számítottak, az igazi nagyágyúk a móló legvégén vártak a gazdáikra. Bob halat rendelt, Lucas csirkét.

Nagydarab férfi volt ez a Bob, bár se kövér, se magas: az arca szögletes, kicsi, karfiolfüllel; a haja rövidre nyírt, a mosolya azonban könnyed. Idén, az év elején, kinyírt egy kannibált, inkább véletlenül, mint szándékosan, a kannibálért viszont senki nem ejtett egy könnycseppet sem. Bob végzős egyetemista korában országos harmadik lett az egyetemek birkózóbajnokságán, és ma is minden további nélkül lenyomott akár száz fekvőtámaszt úgy, hogy a barátnője, egy jó hetvenkilós menyecske, a vállán ült. Terepszínű sort és elefántokra méretezett golfing volt rajta, akkora, hogy a hátán simán elfért volna egy hirdetőtábla.

– Láttam a szállodában két FBI-ügynököt, együtt utaztam velük a liftben – újságolta. – Ilyen plasztikkártya van a nyakukban, szóval nem nagyon bujkálnak. Biccentettem feléjük, az egyiken látszott a kísértés, hogy visszaköszönne, de ellenállt neki.

– Akkor azok voltak – bólintott Lucas. Nem folytathatta, mert egy csinos pincérnő lépett az asztalukhoz, hogy megtudakolja, ízlik-e az ital a kedves vendégeknek, továbbá azért, hogy megdicsérje Bob széles vállát; és ha már erre járt, előrehajolva friss vizet töltött a poharukba.

– Hogy van Rae? – fordult újra Bob felé Lucas, ahogy a pincérnő távozott.

– Tegnap a városban volt a ruháiért. A mamáján már elkezdték a kemoterápiát, ki fog hullani a haja. Rae megpróbálja rábeszélni, hogy még előtte nyírja kopaszra a fejét.

– Jaj, istenem… még mindig dühös rám? – Lucas agyonlőtt egy embert a korábbi ügyükben, ahol mindhárman együtt nyomoztak.

– Nem is volt dühös, csak nem tetszett neki, hogy nem adtál esélyt annak a jóembernek – felelte Bob. – Szerinte eleve azzal a szándékkal mentél oda, hogy megöld, és úgy mentél oda, nem? De Rae nem így gondolkozik. És ha jobban belegondolok, én sem.

– Még úgy sem, hogy te is láttad azt a halott gyereket az iskolaudvaron?

– Még úgy sem. Én a törvény embere vagyok, te igazságot akarsz tenni. Ami két különböző dolog. De hát ezt mindketten tudjuk, Rae is, én is, és képesek vagyunk együtt élni vele.

– Jó, értem…

– Ha akarod, még egy nyelves puszit is kaphatsz – ajánlotta fel Bob.

– Eltekinthetünk tőle.

MÍG ETTEK ÉS megbeszélték a megbeszélnivalókat, a sarokban rázendített az egyszemélyes zenekar: rockklasszikusokat játszott, a basszust az I-95-ös forgalma szolgáltatta. Sötét volt már, mire visszaértek a szállóba.

– Ezen a héten – jegyezte meg Lucas – tartják a jachtkiállítást, kint az óceánon. Úgyhogy holnap már kezdhetünk is.

– Jó, de kivel?

– A parti őrrel, aki leszedte a drogfutárt. Azóta otthagyta a parti őrséget, most főiskolára jár, és mellette a jachtkiállításon dolgozik, ilyenkor minden fillér számít. Vele kell beszélnünk, de előtte még nyolckor van egy értekezletünk a többiekkel a szállodában. Kilencre, remélem, végzünk.

– Értekezlet! Alig várom – ásított egy hatalmasat Bob.

– Sortban gyere – figyelmeztette Lucas –, holnap meleg napunk lesz.

– Igenis!

– És hozd a szerszámosládádat. Nem ártana, ha csak félig cipzáraznád be, hogy mindenki láthassa az M4-esedet.

– Látod, ez nekem nem jutott volna az eszembe – derült fel Bob arca –, de szinte már látom is magam előtt.

A SZÁLLODÁBAN REGGELIT is kaptak a vendégek, fejenként tizenkét dollárért. Bob mindenből szedett egy keveset a tányérjára, Lucas viszont kizárólag a palacsintára összpontosított, és a boltban beszerzett diétás kólával öblítette le. Négy, megszólalásig FBI-ügynök külsejű úriember is sertepertélt az étkezdében, néma falkába verődve hajoltak a tányérjuk fölé, mind a négyen öltönyben, de nyakkendője egyiknek se volt. Erre nyilván külön engedélyt kapnak, amikor efféle trópusi helyeken vetik be őket, gondolta Lucas.

A négyek időről időre Bob és Lucas felé pillantottak, de meg sem próbáltak beszélgetésbe elegyedni velük. A meteorológia bőven harminc fok feletti időt jósolt mára, Lucas és Bob pedig a jachtkiállításon tervezte tölteni a napot, így hát rikító színű, a pisztolyukat jótékonyan elrejtő bő, hawaiimintás inget viseltek, és sortot meg tornacsukát. Bob egy kék baseballsapkával egészítette ki az öltözetét, Nimbus felirattal az elején.

– Mi az a Nimbus? – tudakolta Lucas.

– Egy esőfelhő – világosította fel Bob. – Persze jelenthet fénykört is, de azt hiszem, ebben az esetben esőfelhőt jelent. Mi ketten vagyunk az eső, hogy elmossuk az FBI diadalmenetét.

– Pofás sapka.

– Kösz. Ingyen kaptam egy csávótól, akinek egy egész láda volt belőle, a hotel halljában – szerénykedett Bob. – Azt hiszem, a Nimbus a hajójának a neve, amit megpróbál elsózni a kiállításon. Nagyon hasonlított egy híres countryénekesre, akinek a neve most sehogy sem jut az eszembe.

Útban a lift felé Lucas, aki Bob nyomában gyalogolt, felfedezte, hogy kettejük inge és cipője majdnem egyforma, a sortjuk pedig teljesen egyforma.

– Szerinted – tette fel a kérdést, már a liftben – nem fognak öregedő buzeránsoknak nézni minket?

– Én nem öregszem – szögezte le Bob.

HOSSZÚKÁS TÉGLALAP VOLT a szálloda konferenciatermének alaprajza, hogy hasonlítson egy nagyvállalatéhoz. A falakat műanyag tapéta borította, az asztalt mintha tényleg fából ácsolták volna. Ablakkal nem spóroltak a tervezők, de a redőnyt mindenütt lehúzták. Egy oldalsó asztal egészítette ki a berendezést, rajta egy doboz fánk, továbbá kávéstermosz, mellette tejszín és cukor. Weaver már a munkaasztalnál ült, egy halom dosszié felett görnyedve, amikor Lucas és Bob, öt perccel korábban a megbeszéltnél, befutott; biccentett nekik.

Rajta kívül nyolc férfi és egy nő volt még a teremben: ki székre vadászott, ki fecserészett a társaival, mások épp a laptopjukat nyitották ki. Késő húszasok vagy kora harmincasok lehettek mind, öltönyben vagy sportzakóban, hozzá illő nadrággal. Visszatértek a nyakkendők is, volt, aki rendesen megkötve viselte, mások csak úgy átvetették a nyakuk körül: majd megkötik, ha a hivatásuk közterületre szólítja őket. Ahogy Lucasék beléptek, elhallgattak mindnyájan, bámulták meredten a hawaiimintás ingeket és a sortokat.

– Maguk nyilván a seriffek lesznek – állapította meg az egyik ügynök, miután szemügyre vette előbb Bob, aztán Lucas térdét.

– Azok bizony – vágta rá vidáman Bob. Széket kerített magának, lezuttyant rá. A szerszámosládáját nem hozta magával, de ahogy leült, feljajdult, az inge alá nyúlt, és az asztalra dobta a .40-es Glockot. – Rühellem, ha a derekamat bökdösi, ismerik azt az érzést, nem?

Lucas sürgősen beharapta az ajkát, nehogy elnevesse magát. Inkább leült ő is.

– Ahogy itt végeztünk – fordult Weaver felé –, megyünk a jachtkiállításra. Oda pont jó lesz a sort.

– Miért, mi van ott? – kérdezte egy ügynök.

– Jachtok – felelte Bob. – Meg a parti őrség embere, aki lelőtte a drogcsempészt. Vele akarjuk kezdeni.

– Persze, ahogy jónak látják – bólintott Weaver. – Ha olvasták a vele készült interjúinkat…

– Olvastuk mindketten – mondta Lucas. – Jó kis interjúk, de azért szívesen meghallgatnánk a mondókáját a saját szájából is.

– Üljön le mindenki – tolta félre a dossziéhalmazt Weaver, amint végzett velük. – Ez a fekete hajú úriember itt – bökött a ceruzájával Lucas felé – Lucas Davenport, ez a dömper pedig Bob Matees. Megvan mindkettőjük szakmai életrajza, ha valakit esetleg érdekelne. Ne tévesszen meg senkit a rikító ing meg a sort: Davenport nyolcvan gyilkossági ügyet derített fel huszonöt év alatt a minneapolisi rendőrségnél, aztán a bűnüldözési hivatalnál, utána pedig a szövetségi rendőrségnél. Ő az, aki szeptemberben lelőtte az 1919-es merénylőt. Matees a szövetségi rendőrség bevetési egységétől jön, ő szedte le tavaly nyáron Nevadában a New Orleans-i kannibált. Egyébként Davenport is ott volt annál a bevetésnél.

– Szóval pisztolyhősök – elégedetlenkedett egy ügynök.

– A piszkos munkát is el kell végeznie valakinek – nyájaskodott Lucas.

– Oké – fojtotta el csírájában a kitörni készülő szócsatát Weaver. – Lucas, Bob, maguk nem voltak itt szombaton, a hétvégi összefoglaló értekezleten, de ha olvasták a jegyzőkönyvet róla, akkor tudnak mindent, amit mi is, a múlt héten ugyanis nem jutottunk az égvilágon semmire. És az előző héten sem. A Miami-Dade és a Lauderdale megyei kapitányság gyakorlatilag kivonult az ügyünkből, de az egyik seriff Browardból velünk maradt, ki tudja, miért. Talán a fánkok miatt, bár ma épp késik. Ő pedig – bökött a ceruzájával az egy szem nő felé – Kelly Taylor, a parti őrség nyomozója, egyben a nemzetbiztonságot is képviseli. A többiek – forgatta el száznyolcvan fokban a ceruzát – mind FBI. Hamarosan a nevüket is megtanulhatják. Nos, bemutatkoztunk, és most találjuk ki, hogy mivel is foglalkozzunk.

A KÉRDÉSRE ADOTT válasz, gondolta Lucas egy jó félórányi értekezés után, az, hogy fogalmuk sincs. Úgy tűnt, egyedül a remény tartja egyben a csapatot, hogy hátha egyszer, akár a legvalószínűtlenebb forrásból is, de valami használható infóhoz jutnak.

– Az a legnagyobb problémánk – magyarázta Weaver –, hogy ezek a drogcsempészek túl kis halak, talán még nem is bukkantak fel semmiféle bűnüldözői adatbázisban.

– Azt olvastam – fűzte hozzá Lucas –, hogy a lelőtt drogfutár valamiféle jelentéktelen rohadék volt, Miamiból.

– Igen, az volt. Bármiféle piszkos munkát bízott rá bárki, ő elvállalta. De egyetlen bűnszervezetnek sem volt tagja. Egy különös ismertetőjele volt, hogy imádta a hajókat. Tény, hogy gyakran dolgozott hajókiállításokon, olyanokon, mint amire maguk mennek. Utoljára a Miami Boat Show-n, pár hónappal ezelőtt. Szerintünk pont azért vették be, hogy ő bérelje ki a Makót. Épp úgy, mint a búvárt: őt is a szaktudása miatt használták, de a heroin beszerzéséhez és a terítéséhez semmi köze. Mármint, ha tényleg heroinról van itt szó.

– És a búvár…

– Azt reméltük, hogy ő lesz a gyenge láncszem. Ha ez a banda tényleg azzal foglalkozik, amivel gondoljuk, akkor profi búvárok kellenek nekik. Vagy nem profik – adta alább Weaver –, csak profin képzettek. Akik mélyre le tudnak merülni. A gyilkosság után, az első hónapban mindent elkövettünk, hogy találjunk egy ilyet, de hiába. Valószínűleg azért, mert körön kívülről hozták, csak erre az egy melóra, és meghagyták neki, hogy ne nagyon mutatkozzék a nyilvánosság előtt, kerülje a búvárok törzskocsmáit. Mostanra már vissza is térhetett a búvár oda, ahonnan jött.

– Honnan tudják, hogy még nem végeztek itt? – kérdezte Lucas. – Mármint a csempészek. Hogy még nem álltak odább, vagy hogy még nem fejezték be a drog begyűjtését?

– Kikérdeztük az összes rohadékot Dél-Floridában, börtönben ülőket és szabadlábon lévőket is – válaszolt a jól megkötött nyakkendős ügynök, miután Weaver ezúttal rábökött a ceruzájával. – Mindegyikük ugyanazt a pletykát emlegette, hogy az áru java része még mindig a tengerben van. És dollármilliókat ér. Dollártízmilliókat. De hát ezek csak afféle pletykák.

– De azt senki sem tudja, hogy a tengerben pontosan hol? – kérdezett közbe Bob.

Weaver ceruzája ezúttal a parti őrség küldötte felé lendült.

– A mi emberünk – kezdett bele a válaszba Taylor –, az, aki észrevette, hogy mi történik…

– Az, akivel beszélni akarunk – kotyogott bele újfent Bob.

– Igen, ő. A saját hajójában ült, Pompano Beachtől délre… Tudják, hogy az hol van?

– Rákerestem a térképen, úgyhogy képben vagyok – nyugtatta meg Lucas. – Innen északra, nem túl messzire.

– Remek. Halászhajója van, azon van GPS, de egy régi változat, ami nem tud feljegyzést készíteni arról, amit korábban mutatott. Az emberünk nem biztos benne, de úgy hiszi, hogy a Mako tőle délkeletre volt. Azért nem tudja biztosan, mert a partszakasz nem pontosan észak–déli. Szóval a másik hajó lehetett tőle délre, vagy valamicskét délnyugatra is. Azt sem tudta teljes biztonsággal megítélni, hogy mekkora lehetett a távolság kettejük között, hiszen mozgásban voltak mindketten. Azt állítja, nem volt két kilométer, de egynél biztos több. Értsük meg, két, mozgásban lévő hajó a tengeren, ahol nincs biztos pont, amihez igazodni lehetne, ráadásul a két hajó különböző sebességgel halad, néha egymással ellenkező irányban, szóval majdnem lehetetlen megállapítani. Mi abból indultunk ki, hogy a tartályt egy kilométer átmérőjű körön belül kell keresnünk, bár azon a szakaszon három, esetleg öt kilométerre északnak és délnek is rengeteg a zátony, és hol nagyon sekély a víz, hol meg olyan mély, hogy nincs az a könnyűbúvár, aki lemerészkedne a fenekére.

– Nem hangzik beláthatatlanul nagy területnek – kockáztatta meg Bob.

– Másfél négyzetkilométer, mindössze négymillió négyzetméter – torkolta le Taylor. – Az emberünk, Barney Hall azt állította, hogy a csempészek sötétszürke vagy fekete, vödörre emlékeztető tartályokat emeltek le a hajóról, mielőtt felgyújtották volna. Szerintünk nagyjából harminccentis műanyag csövek lehettek azok a tartályok, a két végükön lezárva, az is hozzáad valamit a hosszukhoz, tehát legyenek olyan harminc-harminöt centisek. Láttunk már ilyen tartályokat. Ha oldalvást fekszenek, kábé egy fél négyzetmétert fedhetnek le. Egy ekkora, ráadásul sötét tárgyat megtalálni a négymillió négyzetméteres terepen, az… nos, nevezzük nehéznek. Nagyon nagy szerencse kell, hogy megtaláljunk akár egyet is.

– Folytatják még a keresést? – kérdezte Lucas.

– Nem. Leküldtünk egy merülőrobotot, két hónapig volt lent, egyetlen tartályt sem talált. És az is lehet, hogy már nincsenek ott, esetleg az áramlatok elsodorhatták az összeset. Vagy betakarta őket az üledék, és hiába mentünk el fölöttük, nem láttunk semmit – felelte Taylor.

– De mindez mellékes – szólt közbe Weaver. – Tudjuk, hogy lehet ott még valami, bár lehet, hogy rosszul tudjuk, de minket igazából az emberek érdekelnek, akik gyilkoltak, nem a drog. Persze, azt is begyűjtjük, ha megtaláljuk, de elsősorban a gyilkosokra vadászunk.

– Ha elkapunk valakit, aki tudja, hol lehet a drog – vitatkozott Lucas –, az valószínűleg azt is tudja, hogy kik a gyilkosok.

– Persze – horkant fel Weaver. – A parti őrség megfigyelés alatt tartja a terepet. A part menti házakra kamerákat szereltünk, azokkal figyeljük a gyanús mozgásokat, például ha egy hajóról búvárok ereszkednek a vízbe.

– Dolgoznak errefelé hivatásos búvárok? – kérdezte Lucas.

– Beszéltünk az összes helyi búvárhajótulajjal – felelte Taylor –, megmondtuk nekik, hogy az utolsó szögig átvizsgáljuk a hajóikat, ha a terepen találkozunk velük, úgyhogy inkább a távollétükkel tüntetnek.

– Hacsak nem mi magunk hívjuk őket – szólalt meg egy újabb ügynök, a névkártyája szerint DAVID C. BRUCE. – Mármint a búvárokat.

– Muszáj már megint ezzel jönni? – ingatta elégedetlenül a fejét egy másik ügynök.

– Új kollégáink – mutatott Lucasra és Bobra Weaver – még nem hallottak erről, úgyhogy – bökött most Bruce felé a ceruzájával – beszéljen!

Fiús külsejű, gondosan ápolt barna hajú férfi volt ez a Bruce, vékony keretes, szögletes szemüveggel az orrán.

– Én azt javasoltam – köszörülte meg a torkát –, hogy írjunk ki egyfajta versenyt. Vagyis ahelyett, hogy kitiltanánk a terepről a búvárokat, inkább csalogassuk be őket. Ha felajánlunk egy jelentős pénzjutalmat, mondjuk, tartályonként ötvenezer dollárt, és kijelöljük a területet, ahol keresni kell, lefogadom, hogy naponta több tucat hivatásos búvár hemzsegne itt.

– Meg néhány amatőr, akik valószínűleg otthagynák a fogukat – szólalt meg egy eddig nem hallott hang.

– Lehet, hogy visszataszítóan hangzik – vonta meg a vállát Bruce –, de… ez nem a mi bajunk. Meg aztán, felkérhetnénk a parti őrséget, hogy vizsgálja át az összes hajót és az összes búvárt, hogy minden rendben van-e a felszerelésükkel és a jogosítványukkal. Amúgy nem hinném, hogy tényleg halálos lenne a veszély. Ráadásul – nézett most egyenesen Lucasra – azt is elérhetnénk ezzel a versennyel, hogy felkeltené a gyilkosok figyelmét, elkezdenének beszélgetni róla, és addig beszélgetnének, míg ki nem hallatszik belőle valami. Maguk épp valami hasonló miatt vannak itt, nem?

– Ott van a jelentésben, amit olvastak – vágott közbe Weaver –, de elmondom szóban is: mi úgy gondoljuk, hogy azokban a tartályokban… mindegyikben… kell lennie egy-egy csipogónak, helyzetjelzőnek. A búvárok pedig szonárt használnak. Csak meg kell szólaltatniuk a csipogót, ahhoz meg egy kódot kell írni. Nem lehetetlen feladat, és ha a kód működik, a helyzetjelző visszacsipog, és egyenesen a tartályhoz vezeti a búvárokat. És ha egy tartály megvan, a csipogójából ki lehet olvasni a kódot, és máris megtaláltuk az összeset.

– Nem értem, mi a baj az ötlettel – szólalt meg Bob. – Szerintem a legjobb ötlet, amit idáig hallottam. A halott amatőr búvárok után.

– Fura egy munkamódszer volna – jegyezte meg az elégedetlenkedő ügynök. – Ráadásul még Washingtont is meg kellene győznünk, úgy értem, az ötvenezer dollárról…

Bruce megunta.

– Dale – szólította meg Weavert inkább –, már így is heti húszezret költünk, fizetéseket meg mindent beleértve, és mit kaptunk érte? A nagy büdös semmit. Kérj pénzt Washingtontól!

– Csak az időt vesztegetnénk vele – mordult fel az ügynök, aki nem akarta, hogy már megint ezzel jöjjenek elő.

Egy ideig még huzakodtak, aztán Weaver felsóhajtott.

– Már kértem pénzt – árulta el. – Holnap vagy holnapután megkapom a választ.

Erre elszórt torokköszörülések érkeztek feleletül.

– Jó húzás volt – dőlt hátra elégedetten Bruce.

A MEGBESZÉLÉS TÉNYLEG egy egész óráig tartott. Az ügynökök megbízást kaptak, hogy vegyék fel a kapcsolatot minden egyes alvilági figurával a Keys{3} és Palm Beach között, de abból, amit és ahogy a megbízatásra reagáltak, Lucas azt szűrte le, hogy sok eredménye ennek sem lesz.

Weaver pedig azt a benyomást keltette benne, hogy a pályafutása immár leáldozófélben lehet: ezt a nyomozást azért bízták rá, mert van tapasztalata az effélékben – de sokat még a megbízói se várnak tőle. Nem, mormolta magában Lucas, ez az ügy feltehetően véletlenszerűen oldódik majd meg: egy zsaru nyakon csíp valakit, akinek nagyon nincs ínyére a börtönben kikötni, így hát a szabadságáért cserébe felajánlja, hogy köp, és épp ezekre a gyilkosokra van köpnivalója. Vagy megoldom én – tette hozzá, szintén magában – meg Bob.

– Segíthetek maguknak valamiben? – kérdezte Weaver, miközben az értekezlet végén feltápászkodtak.

– Beszélnénk egy-két kábítószer-nyomozóval, itt meg Miamiban, ha meg lehet oldani – kapott az alkalmon Lucas. – Olyanokkal, akik hozzásegítenének, hogy nagyobb kutyákkal is összefussunk.

– Semmi akadálya. Mit szólna ma délutánhoz? Háromkor?

– Hol?

– A legjobb a Miami-Dade északi kapitányság lenne. Van egy csomó konferenciatermük, az egyiket biztos megkaphatjuk. Hívhatunk embereket Miami-Dade-ből, meg Browardból. És Miamiból magából, meg Lauderdale-ből.

– Az nagyon jó lenne – ismerte el Lucas. – Biztos, hogy meg tudja szervezni?

– Lehet, hogy biztos – vigyorgott Weaver. – Nagyon együttműködők. Végül is, szövetségi pénzből élnek.

– Aha.

– Elkelne néhány DEA-ügynök is, nemde?

LUCAS ÉS BOB Kelly Taylor társaságában liftezett le a földszintre.

– Megtudtak valamit ezen az értekezleten? – mutatta be rejtett képességét a nő: fel tudta húzni az egyik, és csakis az egyik szemöldökét.

– Sok újat nem – fanyalgott Lucas. Sajnálta Weavert, hogy ilyen nyomozást kell vezetnie, nyílegyenesen a semmibe; neki magának is volt már része ilyesmiben.

– Már feladták – súgta meg Taylor. – Még egypár hét, és Dale jelentést ír, hogy folytatjuk a feltételezett tetthely megfigyelését és a drogügyletekben sáros bűnözők letartóztatását, de ami a nyomozócsoportot illeti, az feloszlik.

– És jól teszi? – kérdezte Bob.

– Szerintem ki kéne próbálni David Bruce ötletét a búvárokkal. Ha senki se talál egyetlen kábítószeres tartályt, akkor sem állunk rosszabbul, mint most, de legalább volt egy plusz vasunk is a tűzben. De így – rándított egyet a vállán – nincs semmink. És, hacsak maguk ketten nem zseniális zsaruk, nem is javul a helyzet. Én lélekben már hazamentem.

– Csakhogy mi tényleg zseniális zsaruk vagyunk – mosolygott rá Bob. – Én legalábbis. Lucas csak a jobbkezem, fegyver- és táskahordozóm, és a sajtófelelősöm. Egy, maximum két hét, és meg is oldottuk az ügyet.

– Nahát, eláll a lélegzetem – viszonozta a mosolyt Taylor. – De tényleg, szívesen megnézném kettejüket, ahogy dolgoznak. Dale nagyra tartja magukat, én meg szívesen tanulnék.

– Csak gúnyolódik – vetette oda Bobnak Lucas. – Egy szavát se hidd.

– Elszomorítasz, amikor így beszélsz – hajtotta le a fejét Bob.

– Meg kell mondanom – fogta meg Bob karját Taylor –, majdnem elröhögtem magam, amikor csak úgy leejtette a Glockját az asztalra. Két hónap alatt ez volt a legizgibb, amit abban a teremben láttam. Ez, meg a sortjaik.

NEGYEDIK FEJEZET

A NISSAN LÉGKONDIJA hűvös, nyirkos, már-már vizes szellőt fújt magából, így aztán lehúzott ablakkal, kilógatott könyökkel vágtak át Fort Lauderdale-en. Az autórádióból a Queen ordította a We Are the Championst.

– Ez a koszfészek elmehetne lakótelep-emlékműnek – morogta Bob, ahogy átsuhantak a Marina Mile házai között.

– És a lakókocsiparkokénak is – tódította Lucas. – Mi van, még sose jártál itt?

– Egyszer, egy sétahajózáson, egy volt barátnőmmel, de még csak ki sem szálltunk. Miamiban sem jártam még.

– Az is csupa betonmonstrum, Palm Beachtől le, Key Westig – mondta Lucas. – És ugyanez a helyzet a nyugati parton. Amerre nézel, mindenütt beton.

– Na meg a lakókocsiparkok – emlékeztette Bob.

BOB NAVIGÁCIÓS APPJA átvezette őket Fort Lauderdale labirintusán, majd pedig az A1A autóútra, ahol azonnal dugóba kerültek. Végül mégis szerencsésnek bizonyultak, mert a kiállítás bejáratának közelében sikerült parkolóhelyet találniuk.

Maga a kiállítás leginkább egy vásár és egy autóverseny keresztezése volt, csak vízi változatban. Mindenütt hajók, némelyik akkora, hogy fekvő felhőkarcolónak is beillene.

– Állítólag négymilliárd dollár összértékű hajóflottát halmoztak itt fel – álmélkodott Bob. – Kezdem elhinni.

A bejáratnál hosszú sor várakozott, ők azonban, tudomást sem véve az érintettek berzenkedéséről, keresztülvágták magukat rajta, hála a seriffigazolványuknak. Már odabent jártak, amikor két zsaru megállította őket. Szabályos uniformisban mindkettő, napszemüveggel, golyóálló mellényben, a vállukon félautomata karabély, az ingük alatt pisztolyok.