részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Paola Zannoner: L’ultimo faro

Fordította Todero Anna

Copyright © 2023 by Giunti Editore S.p.A., Firenze-Milano

www.giunti.it

Hungarian translation © 2023 Todero Anna

Magyar kiadás © 2024 Kolibri Kiadó, Budapest

Borítóterv © Müller Péter

Prológus

Az erdő ritkásabb lett, és egy tágas tisztás tűnt fel előttük, ahol elszórtan sűrű bokrok nőttek. Jótékony szellő fogadta őket, és egy barakkra vagy laktanyára emlékeztető, régi, négyszögletű építmény romjai felé fújta a társaságot. Körben minden hófehér volt, akár valami holdbéli táj. Nagydarab, vakítóan fehér, törött kőlapok hevertek egymás hegyén-hátán. Mintha elrepült volna innen egy egész ház, és csak a padló maradt volna a helyén, meg néhány kőkupac. A sima, fehér kőlapokból ítélve talán egy görög templom szállhatott el. A repedezett padlóban, a romok előtt, négyszögletű nyílás tátongott, egyik oldalán piros bogyókkal pettyezett cserje magasodott, és fenyegetően rázta az ágait.

– Olyan, mint valami csapóajtó! – ámuldozott Tudor. – Már felmérted a terepet?

– Van egy lépcső, amin le lehet menni – mondta Walter.

– Jé, tényleg! – csodálkozott Rágcsa, miközben a nyakát nyújtogatta a nyílás fölött.

– Tehát ez lehet a szárazföldi bejárat, ahol a bányászok ereszkedtek le. – Tudort egészen hatalmába kerítette a felfedezés izgalma.

– Szerintem több ilyen volt, és ez csak az egyik. Lucio egy föld alatti bányáról beszélt. Ez az egyik bejárat.

– És hová visz? – kérdezte Lin.

– Ahhoz, hogy megtudjuk, le kéne menni a lépcsőn – felelte Tudor csillogó szemmel.

– Megőrültél? Mármint biztosan szörnyen csúszós – hőkölt vissza Rágcsa.

– Világíts ide egy kicsit azzal a lámpával, nézzük meg – parancsolt rá Tudor Walterre, aki már elővette elmaradhatatlan zseblámpáját.

– Semmit se látni, valami erősebb fény kéne – jegyezte meg Rágcsa.

– Ja, egy reflektor. Én lemegyek, csak hogy kiderüljön, igazi lépcső-e… – jelentette be Tudor.

De Lin megállította:

– És mi lesz, ha kiderült?

– Sok a duma. Kevés az időnk, megyek.

– De vigyázz, mert ha leesel, az szívás lesz – figyelmeztette Rágcsa a lefelé induló Tudort.

– Basszus, ne károgj már! – hurrogta le a fiú, és továbbment lefelé. Walter a zseblámpával a kezében követte.

– Ha már idáig eljutottunk, ne végezzünk félmunkát – mondta Lin Rágcsának, és ők is a lépcsőhöz mentek, majd elindultak a mélybe.

Az üreg elég tágas volt, a kőfalba vájt lépcső viszonylag jól járható. Egy széles járathoz értek, amelynek döngölt padlóját gyomok és kis kőkupacok borították. Hideg volt odalent. A zseblámpa fénye erőtlenül táncolt a falakon.

– Tehát innen lehetett eljutni a tengeri kikötőhelyhez – állapította meg Tudor.

– Szerintetek szokott idejárni valaki? – kérdezte Rágcsa.

– Ki járna ide? Teljesen elhagyatott ez a hely – nézett körbe Lin.

– Nem is igaz. Ott egy fémdoboz – mondta Rágcsa, és a földre mutatott.

1. Az első nap

LIN

Korán van, elviselhetetlen a meleg, és minden az agyamra megy.

A kabócák fülsiketítő éneke mindenhová beszivárog, még a fülhallgatóba is, és elnyomja a zenét.

A vakítóan tükröződő napfény egyenesen a szemembe vág, mint egy lézerkard, hiába van rajtam napszemüveg: ez a filléres vacak, amit a piacon vettem, mert mást nem engedhettem meg magamnak.

Még a tengeri levegő is idegesít, csiklandozza az orromat, és valóságos tüsszentőrohamot kapok tőle. Kész kínszenvedés.

Már látom magam holtan ezen az apró, elszigetelt földnyelven, ebben a javítóintézet-féleségben, ahová pár társammal együtt küldtek.

Mindannyian „problémás fiatalok” vagyunk, bajkeverők, kis bűnözőpalánták, és három hetet kell lehúznunk ebben az úgynevezett üdülőtáborban. Az üdülőtábor afféle pedagógiai kifejezés, amely a munkatábort egy kalap alá veszi az üdüléssel, amihez egyébként semmi köze. Számomra az üdülés a fantázia birodalmába tartozik, olyan luxus, amit a reklámokban látunk, ahol egész áldott nap csak vakarja a hasát az ember, este meg zenét hallgat, iszik, cigizik, és jól érzi magát. A „tábor” szó viszont úgy hangzik, mint az „iskola”, ahol a nevelés azt jelenti, hogy folyton szidják, sőt megalázzák az embert, és utálatos prédikációkkal fárasztják, amikben másról sincs szó, mint személyes áldozatról, tanulásról, felelősségről meg akaraterőről. Hát, ami az áldozatot illeti, az már megvolt; a felelősséget meg úgysem vállalja soha senki… szóval az életben egy dolgot tehetünk: agyalás nélkül megyünk tovább.

Ha sikerül megúsznom a kötelességeimet, elkerülnöm a fáradozást vagy akár a legminimálisabb erőfeszítést, többnyire már elégedett vagyok az eredménnyel. A kötelességeket meg az erőfeszítéseket nagyon szívesen meghagyom azoknak, akik nem csupán el tudják végezni az ilyesmit, de egyenesen el akarják végezni, mint a „kis rabszolgák”, az osztálytársnőim, akik zokszó nélkül vetik bele magukat a tanulásba. Olyan félősek, könnyű rávenni őket, hogy adják ide a házi feladatukat. Én szépen meghúzom magam hátulról a harmadik padban: nem a leghátsóban, mert azzal magamra vonnám a tanárok figyelmét. Komor pofával belevegyülök a tömegbe, a magam dolgával foglalkozom, és szóról szóra lemásolom a feladatokat, amiket nincs kedvem megcsinálni.

Úgy buktam le, hogy az egyik kis rabszolga beárult, azt mondta, hogy szörnyeteg vagyok, fenyegetem, sőt egyenesen manipulálom a többi lányt.

Manipulálom. Pontosan így mondta az igazgatónő, amikor először behívatott az irodájába. Azt se tudtam, mit jelent. Rögtön úgy éreztem, hogy túloz. Rám mutatott, az erőszakoskodóra. Szerinte tehát manipulálom az osztálytársnőimet, csak mert egy kicsit zsarolom és fenyegetem őket. Pedig azok a csajok már önmaguknak is épp elég szenvedést okoznak. Acélsatuba szorítják a fogsorukat, gyantázzák a lábukat meg a hónaljukat, az egyikük még az orrát is átoperáltatta. Nem lepődnék meg, ha némelyikük pár év múlva vagdosni kezdené magát puszta élvezetből.

Mind mazochisták, meggyőződésük, hogy ha rendesen viselkednek és elég kitartóak, megjutalmazza őket az élet. Csodás lesz, káprázatos. Semmit sem értenek az egészből.

Én már tényleg megkaptam a magam fájdalomadagját. És tudom, hogy az élet ocsmány, akár kicsik vagyunk, akár nagyok.

Tavaly beköltöztem a városba, pontosabban apa meg anya költözött be. Mi a testvéreimmel követtük őket, és bekerültünk egy „iskolai integrációs program”-ba egy olyan iskolában, amilyet addig távolról se láttunk. Hatodikig olyan helyekre jártam, ahol az embernek ki kellett eresztenie a karmait, ha életben akart maradni. Ez viszont valóságos jutalom, legalábbis ezt állítja a szociális gondozónő, aki az én ízlésemhez képest túl sokat mosolyog. Szerintem aki folyton villogtatja a fogait, az veszélyes, mint egy vicsorgó dobermann. Szerintem aki úgy általában véve túl sokat mosolyog, annak valami problémája van, sőt, ő maga a probléma. Mert aki állandóan bazsalyog, azt dühíti, ha te nem mosolyogsz, nem vagy hálás, amiért ilyen csodálatos lehetőséget kaptál, ilyen nagyszerű iskolába kerültél, ahol ingyen tanulhatsz valami használhatatlan nyelvet, mint például az orosz vagy a francia, meg a még annál is haszontalanabb informatikát, és ahol rá kell jönnöd, csak azért vettek fel ezekre a kurzusokra, hogy több időt tölts az iskolában, és kevesebbet az utcán.

De a végén a hálátlan lánynak (vagyis nekem) sikerült kihagynia az összes különórát meg a rendes órák nagy részét is. A tanév során 33 igazolatlan hiányzást szedtem össze. Ez bőven elég ahhoz, hogy az embert kitegyék egy jó iskolából, ahol nem tűrnek meg osztályismétlőket. Ezen a ponton egyetlen lehetőségem maradt: el kell mennem néhány szociális üdülőtáborba, az egyik a társadalmi felelősséggel kapcsolatos, a másik „nevelő jellegű”. Az első, a társadalmi felelősséges, kész rémálom volt: két hét egy környezetvédelmi táborban, ahol tengerpartok és erdők megtisztításával foglalkoztunk, az egész gyakorlatilag nem volt más, mint gyerekmunka. Szerencsére megúsztam a dolgot, hála a legjobbkor jött mandulagyulladásnak, ami rövid időn belül tüszős lett, és vérmérgezéssel fenyegetett.

A második viszont teljességgel elkerülhetetlen volt, pont a mandulagyulladás miatt. Mi lenne jobb és hasznosabb egy lábadozónak, mint a tengeri levegő?

Most tehát itt állok a könyörtelen tenger előtt, ami inkább hasonlít lávaömlésre, mint friss víztükörre. Fekete körülötte a föld, mintha kiégette volna ez a forró folyadék, a kis sziklacsomókból éhes hullámok falatoznak. És a sötét földnyelv végén valami fehér toronyféleség áll, elhagyatott, gyászos látványt nyújt. De a coachok lelkesen visítozni kezdenek:

– Látjátok? Ugye milyen csodás?

Rágcsa mellettem azt morogja:

– Hát ez az izé meg mi?

Dühösen vágom rá, gondolkodás nélkül:

– Egy világítótorony.

– Egy világítótorony? – ismétli meg, és hunyorogva nézi, mintha ettől jobban megértené, miről van szó.

– Igen, egy nyomorult világítótorony – mondom, mint aki nem szeretne több kérdést hallani.

De Rágcsának ez nem tűnik fel. Tátott szájjal, elragadtatva bámulja.

– De pontosan micsoda?

Roberta, az oroszlánsörényű coach ráveti magát, boldog, hogy válaszolhat:

– Egy régi világítótorony, ez jelezte a hajóknak, merre kell menniük!

És mégis mi a fenét keresünk egy nyavalyás, nem működő világítótoronynál, amit felfaltak a gonoszul csapkodó hullámok, amik úgy ficánkolnak ott, mint egy támadásba lendülő barrakudaraj?

Első hét

2. A világítótorony

A gyerekcsapat úgy gurult ki a buszból, mint egy nagy gombolyag, amely a földre érve rövid, vastag csíkká tekeredett le. Hét lány volt, és hat fiú, de nem nagyon lehetett őket megkülönböztetni, legalábbis első pillantásra. Sötét pólót viseltek, és farmert, és rögtön a busz oldalához csődültek, hogy a csomagtartóból kiszedjék a sötét gurulós bőröndöket, amik szintén eléggé hasonlítottak egymásra, csak a rájuk erősített ragasztószalagról ismerték meg őket. A művelet közben mindenki eléggé komoly és hallgatag volt. Egyáltalán nem ismerték egymást, és bár néhányan már szóba elegyedtek útközben, a többségük egyelőre még csak tanulmányozta a többieket.

Miután megszerezték a csomagjaikat, elindultak két ember nyomában, akik csak annyiban különböztek a többiektől, hogy kissé magasabbak, határozottabbak voltak, és jókora, narancssárga hátizsákot cipeltek. A pár egyik tagja egy szakállas, vállig érő hajú férfi volt, a másik egy nő, aki kibontva hordta hosszú, sima, a napfényben gesztenyevörösen csillogó haját. Amikor a buszban bemutatkoztak, csak a keresztnevüket mondták: Giulio és Marianna. Semmi vezetéknév, semmi tanár úr meg tanárnő, semmi magázódás, és amikor valaki feltette a kezét, és megszokásból úgy kezdte a kérdését: „Elnézést, tanár úr…”, Giulio azt felelte: „Mondja csak, excellenciás uram.” Ők a coachok, mondták a gyerekeknek.

Majdnem egyszerre tették fel a napszemüvegüket, és az összes fogukat kivillantva elmosolyodtak, hogy lelkesedést öntsenek a csapatba, amelyet szemlátomást elbágyasztott a hevesen tűző nap. Néhányan levették a pólójukat, mások sapkát tettek a fejükre. A sötét csík végül apró darabokra szakadt, amelyek emberi alakot öltöttek. Egyesek lehajtott fejjel lépkedtek, mintha csakis a föld érdekelné őket a talpuk alatt, mások nehézkesen mozogtak, vállal vagy könyökkel lökdösték egymást, időnként megbotlottak, megint másokat a sor végén mintha egy láthatatlan madzagon húztak volna. A sort Lin zárta, könnyű volt megismerni a frizurájáról: az egyik oldalon leborotválva, a másikon hosszan hagyva a haja, a fülében fülhallgató, egyik keze a bő farmer zsebében, a másikkal a kopott kerekű bőröndöt húzta. Pár méter után az egyik kerék pattant egyet, és kettétört.

Senki sem foglalkozott vele, pedig Lin kirántotta a füléből a fülhallgatót, és a csoportvezetők felé fordulva vijjogni kezdett, mint egy sas:

– Hé! Letört a bőröndöm kereke!

De azok csak annyit mondtak vidáman:

– Akkor emeld fel, ne állj meg!

– Mi ez? Valami rohadt verseny? – dühöngött Lin.

Egyvalaki fordult csak vissza, egy lány, aki sovány volt, mint a cérna.

– Ha akarod, segítek – mondta. De úgy tűnt, már így is épp elég baja van a saját holmijával, egy húzós bőrönddel meg egy nagy válltáskával.

Lin fújt egyet, aztán felemelte lesántult bőröndjét, és magához szorította, mint egy csecsemőt. Odavetette a lánynak:

– Menj csak, Rágcsa, ezeknek zabszem van a…

Nem fejezte be a mondatot, mert ekkor üvöltés hallatszott. A többiek kicsit előrébb voltak, mint ő, és éppen balra kanyarodtak, egy sűrű fenyvesben haladó földútra.

– Mi a francért kell üvölteni? – kérdezte Lin dühösen. A bőrönd lehúzta a karját, olyan volt, mint egy hatalmas, forró fazék. A pólója rátapadt izzadt bőrére, az arcán úgy csorgott a verejték, mintha vizet fröcskölt volna rá. A fülhallgató a nyakát verdeste, fojtott zene szűrődött ki belőle. Elfelejtette kikapcsolni, és most nem volt kedve újra letenni ezt a malomkövet, hogy megnyomja a gombot.

– Figyelj, le tudnád állítani a zenét?

– Naná! – Rágcsa a gomb felé nyúlt vékony ujjával, és megnyomta. A zene elhallgatott. – Mármint megértem, lemeríti az aksit.

Lin azonban nem mondott mást. Időközben ők is odaértek a kanyarhoz, és már rájött, miért üvöltöttek a többiek.

A fák megritkultak, és a kanyaron túl el is tűntek, az út innen a barna sziklazátony felé vitt, amelynek végében egy négyszögletes épület állt. A fehér falból csonka, henger alakú torony nyúlt ki, a tetején átlátszó sapkaféleség ült.

Lin ledobta a bőröndöt, amely tompa puffanással ért földet, és megigazította az orra hegyére csúszott napszemüveget.

– Bakker! – kiáltott fel, mire Rágcsából kitört a nevetés.

Nagyjából száz méterrel előttük a coach nem győzött lelkendezni:

– Na? Ugye milyen csodás?

Rágcsa pislogott, és tátott szájjal bámulta az építményt.

– Még nem láttál világítótornyot? – kérdezte tőle ingerülten Lin.

A csoport többi tagja a két coach biztatására ismét farkasüvöltésben tört ki.

– Szóval ez a hajóknak van? – kérdezte Rágcsa ámulva.

Lin úgy érezte, felforr az agyvize. Egy világítótorony a világ végén, gyakorlatilag a tenger közepén, mondhatni, a semmi közepén. Káromkodni lett volna kedve, de ekkor lecsapott rájuk, mint egy sólyom, a harmadik coach.

A nő eddig hátul maradt, onnan figyelt, nehogy valaki eltévedjen vagy esetleg elbújjon. A három coach közül ő volt a legidősebb, legalábbis ezt mutatták a szeme körül húzódó ráncok és határozottabb viselkedése. A csapatot vezető másik kettőtől eltérően nem hátizsákot cipelt, hanem méretes bőröndöt húzott, amely úgy gurult az ösvényen, mint egy úthenger. Roberta volt a neve, ő is csak egyszerűen Roberta volt, nem tanárnő, de áthatóbb és parancsolóbb volt a tekintete, mint Giuliónak és Mariannának. A buszban már megismerték, és megtanultak félni tőle, mert folyamatosan rótta az ülések közti folyosót, hogy lecsitítsa az első bunyókezdeményeket a fiúk között, akik, hogy összemérjék erejüket, azonnal lökdösni és rugdosni kezdték egymást a hátsó sorokban. Nem éles, hanem mély hangon beszélt, amikor felemelte a hangját, és tölcsért csinált a kezéből, mintha megafonba beszélne. Talán mégis tanár, csak inkognitóban. Fehér arca körül puha sörény lebegett, amely lángolt a napon, és amelyet most a homlokára tapasztott kézzel szorított hátra. Egy oroszlánnő.

– Igen, Melissa, ez egy régi világítótorony. Szép, ugye? – kérdezte széles mosollyal.

– Igen – felelte Rágcsa, még mindig elbűvölve. – Még sosem láttam ilyet igaziból.

– Ki a csuda az a Melissa? – kérdezte Lin zord képpel.

– Ő – mondta Roberta, és Rágcsára mutatott, aki azonnal elkomorult:

– Jobban szeretném, ha te is Rágcsának neveznél, coach.

– Ahogy akarod – felelte a nő, és megvillantotta szokásos mosolyát. Aztán visszafordult a világítótorony felé: – Képzeljétek, kész csoda, hogy ez itt épen maradt.

– Miért? – kérdezte Rágcsa.

Lin fújt egyet: semmit sem tudott a világítótornyokról, de nem is érdekelték.

– Mert már évtizedek óta nem használják őket, néhányat le is bontottak, néhányat meg előkelő hellyé alakítottak, luxusszállodává, étteremmé. Ebből is lehetett volna ilyesmi, de szerencsére másképp döntöttek. – Megint elmosolyodott, mint egy fogkrémreklámban, és oldalra vetette a sörényét, egyenesen Lin felé.

Lin kivédte a csapást, csípőre tette a kezét, és szokásos zord arckifejezésével tovább erősködött:

– És mégis ki döntött így?

– Ezek bonyolult dolgok: beleszól a tartomány, a parti őrség, a Környezetvédelmi Minisztérium, a helyi önkormányzat… – sorolta Roberta. – De itt legalább kivételesen úgy határoztak, hogy közösségi célra használnak egy gyönyörű helyet.

– Ez lennénk mi – jegyezte meg Lin gúnyosan.

– Sok ember elfér benne – zárta le a témát Roberta.

De Lin nem hagyta annyiban:

– Olyan lúzerek, mint mi.

Rágcsa, aki elbambulva követte a beszélgetést, most mintha felébredt volna, és felkiáltott:

– Már miért lennénk lúzerek? Nézd, milyen menő hely!

Roberta helyeselt:

– Jól mondod… Rágcsa! Igazad van. Ez a part egyik legszebb része, itt még érintetlen a természet.

Lin elhallgatott. Nem szabadott volna beleesnie az értelmetlen fecsegés csapdájába. Annak majdnem mindig az a vége, hogy az olyanoknak lesz igazuk, mint Roberta: a tanároknak, a nagyokosoknak, azoknak, akiknek meggyőződésük, hogy csakis az ő szempontjukból lehet nézni a dolgokat.

– Majd meglátjátok, srácok, milyen csodás! – jelentette ki Roberta, a tévedhetetlen. – Három hétre az egész a miénk. Higgyétek el, remekül fogjátok érezni magatokat!

Lin megint megragadta a bőröndjét. „Hát nekem máris rosszul kezdődött”, akarta mondani, de tudta, hogy a lelkesedőknek mindig mindenre van valami pozitív válaszuk, és nem bírna ki egy olyan közmondást, mint hogy „minden rosszban van valami jó”. Az ilyenek tipikus „csak-azért-mondom-hogy-enyém-legyen-az-utolsó-szó” mondatok, neki pedig rohadtul elege van ezekből.

Megfogadta, hogy aznap már ki se nyitja a száját, sőt talán egészen addig, míg véget nem ér a nyaralás, ami biztosan olyan lesz, mint egy átnevelőtábor, vagy inkább börtön. Ezt már akkor látta, amikor átlépte a zömök épület küszöbét. A világítótorony messziről fehéren ragyogott, közelről azonban látszott rajta, hogy öreg: repedések, napszítta vakolat, rozsdás zsanérok. Az ablakokat rács védte, mint valami fogházban.

A belső udvart kiégette a nap, csak a hengeres torony vetett árnyékot rá. De bent, a szögletes épületben hűvösek és pinceszagúak voltak a szobák.

– Tehát akkor ezek a szobáink, összesen nyolc – jelentette Giulio, és azonnal magához intette azt a pár gyereket, akik már nekiindultak a folyosón. – Egy pillanat, várjatok! Már megvan a szobabeosztás. Az ajtókra ragasztott cédulákon látjátok a neveket. Én az első szobában alszom…

A gyerekek előrehajoltak, hogy lássák a szobát, amelyik inkább csak afféle fülke volt, emeletes ággyal.

– Bassz… ööö… mind ilyen? – kiáltott fel Samuele.

– Nem, ez valamikor kamra volt, a többi sokkal nagyobb és kényelmesebb – nyugtatta meg Giulio. – Majd meglátjátok, mindegyikben három vagy négy ágy van… Az utolsó szoba Mariannáé és Robertáé.

Még a végére sem ért a mondatnak, a gyerekek már izgatottan rohantak el, hogy birtokba vegyék a szobákat.

– Még egy pillanat türelmet! – hívta vissza őket Giulio. – Fél óra múlva találkozunk a társalgóban, ami az udvar túloldalán van, ott, ahol a konyha és az ebédlő. Ismertetni fogom a szabályokat és a következő napok programját.

A „szabályok” és „program” szavak hallatán Lin belső utálatmérője a maximumra ugrott. A többiek legnagyobb derültségére a fejére lendítette a bőröndöt, hangos nevetés kísérte, ahogy elindult a folyosón.

– Lin, honnan tudod, melyik a te szobád? – kérdezte Giulio.

Lin szárazon válaszolt, a poént talán senki sem fogta fel:

– Biztosan az utolsó előtti, a két kápó… vagyis coach szobája mellett.

És így is volt.

Tartalom

Prológus

1. Az első nap

Első hét

2. A világítótorony

3. Rágcsa

4. A világítótorony őre

5. Lin

6. A világítótorony

7. A kirándulás

8. Deindre

9. A világítótoronyban

10. Samuele

11. A strandon

12. Malika

13. A kőfejtőben

14. Éjszakai szökés

Második hét

1. Tudor

2. A világítótorony hangja

3. Az éjszaka

4. Sergio

5. Fran

6. Az ég alatt, az udvaron

7. Walter

8. Csillagnézés

9. Ahmed

10. Hullócsillagok

11. A repülőről

12. A hajnal

Harmadik hét

1. A tengeren

2. Lin a víz alatt

3. Este a világítótoronyban

4. Jessy

5. Egyetlen törzs

6. Mau

7. Az erdőben

8. Szikrák

9. Natasha

10. Maxim

11. Lin

12. Mattia érkezése

13. Bálnák

14. A történetek tornya

Epilógus

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

A #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Kaushan Script – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License