Michelle Smart

Többé nem hagylak el!

Violet Winspear

Andalúziai nyár

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Michelle Smart, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023
A ROMANA 765. eredeti címe:

The Secret Behind the Greek’s Return (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

© Violet Winspear, 1977 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 766. eredeti címe: Love in a Stranger’s Arms (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Brodszky Ildikó

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 765-76. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-690-6

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Műszaki vezető: Sárai Szabó Mária

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Michelle Smart

Többé nem hagylak el!

1. FEJEZET

Nikos Manolas az autójában ült, a narancsfák árnyékában, amelyek a Valencia külvárosában lévő utcát szegélyezték. Kikönyökölt az ablakba, és az öklére támasztotta az állát. Az utca túloldalán egy hosszú, magas kerítés húzódott, és a rajta lógó táblák megpróbálták elriasztani az illetéktelen behatolókat.

Nikos a hatalmas kapura szegezte a tekintetét, és arra gondolt, talán el kellene hajtania, mielőtt felhívja magára a fegyveres őrök figyelmét. Végtére is csak azért jött ide, hogy vessen rá egy utolsó pillantást. Ideje indulnia.

Beindította a motort, és sebességbe tette az autót, de abban a pillanatban kinyílt a kapu, ezért gyorsan üresbe tette a váltót.

Egy páncélozott Mercedes kanyarodott ki az utcára, és a férfi visszafojtotta a lélegzetét, amikor a limuzin elhajtott mellette. A sötét ablakok miatt nem lehetett látni az utasokat.

Miután az autó az utca végén elkanyarodott, megint sebességbe tette a sportkocsit, és rátaposott a gázra.

Szerencsére gyér volt a forgalom, de Nikos gondosan ügyelt rá, hogy mindig legyen néhány autó közte és a Mercedes között, nehogy észrevegyék. Mivel a belváros felé tartottak, egyre sűrűbb lett a forgalom.

Nikos másfél évvel ezelőtt járt utoljára Valencia belvárosában. Középkori és modern épületek, keskeny utcák és sikátorok… Amikor elhajtottak az operaház előtt, eszébe jutott az az este, amikor megnézték Marisával a Trisztán és Izoldát.

Az elmúlt másfél évben Nikos magányosan élt Alaszka egyik elhagyatott részén. A kunyhót csak repülővel lehetett megközelíeni.

Most nehezebb volt visszatérnie a társadalomba, mint amire számított. Két héttel ezelőtt tért vissza az önként vállalt száműzetéséből, és azóta messziről elkerülte a bulikat és a rivaldafényt. Talán túlságosan hozzászokott a magányhoz.

A Mercedes lehajtott az egyik bevásárlóközpont mélygarázsába, és mire Nikos átjutott a sorompón, szem elől tévesztette a másik kocsit. Keserűen arra gondolt, hogy talán jobb is így. Szentimentális okokból hajtott el a Lopez-birtokhoz, de annak semmi értelme, hogy egy mélygarázsba is kövesse a volt szeretőjét. Ideje visszatérnie a régi életéhez. A magángépe már teletankolva várta a repülőtéren.

Ám hirtelen megpillantotta a Mercedest, amely az egyik családi parkolóhelyen állt, és rátaposott a fékre. Vajon miért parkolna ide Marisa?

Hevesen vert a szíve, miközben keresett egy üres helyet, ahonnan rálát az autóra. Amikor megpillantotta Marisát, aki óvatosan kiemelt egy gyereket a hátsó ülésről, megfagyott az ereiben a vér. A nő belerakta a gyereket egy hordozóba, utána kivett egy táskát is az autóból, és elindult a liftek felé.

Marisa Lopez vágott egy grimaszt, amikor meglátta a tükörképét. Vajon hagyja leengedve a haját, vagy tűzze fel?

Végül úgy döntött, nem tűzi fel, és kent az arcára egy kis alapozót is, mert sápadt volt, a szeme karikás, és mivel fekete ruha volt rajta, úgy nézett ki, mint egy halott. A húga, Elsa meglepetten elnevette magát, amikor belépett a szobába.

– Úgy nézel ki, mintha temetésre mennél.

– Lehet – dünnyögte Marisa, és azt remélte, hogy az öltözéke legalább kihangsúlyozza vörös haját.

Elsa megállt a háta mögött, átölelte a derekát, és a vállára támasztotta az állát. A tükörben belenéztek egymás szemébe. Marisa a tökéletes ellentéte volt a húgának, aki majd kicsattant az egészségtől, és ragyogott a boldogságtól.

– Jól vagy? – kérdezte aggodalmasan Elsa. – Rémesen nézel ki.

Marisa szólásra nyitotta a száját, de nem tudott hazudni a húgának.

– Képtelen vagyok rá – suttogta végül halkan. – Képtelen vagyok feleségül menni Raulhoz. – Megszorította a húga kezét, és hangosan is megismételte, mert csodálatos érzés volt végre kimondania. – Igazad volt, Elsa. Nem bízol meg benne, és most már értem, miért nem. Raul hazudott nekem, és nem lesz jó apja Nikinek, mert csak az üzlet érdekli.

Marisa gyakorlatias okok miatt kezdett kapcsolatot Raullal. Miután az egyik kartell kinézte magának a családja hajózási vállalatát, hogy drogot csempészhessen a világ minden tájára, kitört a káosz. Mivel a szülei nem teljesítették a bűnözők követelését, meggyilkolták az apját.

Néhány hónappal korábban Marisa szeretője belefulladt a tengerbe, és aztán ő rájött, hogy terhes. Hirtelen gengszterekkel volt körülvéve, az apja halott volt, és ő örökölte meg a családi vállalkozást, valamint egyedül kellett gondoskodnia egy újszülöttről. A húga egy idegen országban élt, az anyja pedig belesüppedt a gyászba.

Marisa annyira kétségbe volt esve, hogy megállapodott Raul Torresszel abban, hogy feleségül megy hozzá. Raulnak is hajózási vállalata volt, és korábban találkoztak néhány üzleti rendezvényen.

Nyíltan megmondta Raulnak, hogy a fiának apára van szüksége, neki pedig üzlettársra, és azt remélte, jól választott, de sajnos tévedett.

Egy hónappal ezelőtt a gengszterek rájöttek, hogy Marisa együttműködik a hatóságokkal, ezért megpróbálták elrabolni Elsát az Ausztriában lévő házából. A család egyik régi barátja, Santi szöktette meg, és ő adott neki menedéket.

Marisa és az anyja ki sem tette a lábát a szigorúan őrzött birtokról, és rettenetesen aggódtak Elsáért. A kartell emberei gyakorlatilag ostrom alatt tartották a birtokot. De tizenöt hónapnyi bizonytalanság után az országos és nemzetközi hatóságok végül felszámolták a kartellt, és a rémálom véget ért.

– Az elmúlt hónapokban Raul egyáltalán nem védett meg minket – folytatta Marisa. – Egyszerűen a sorsára hagyta Nikit, pedig megígérte, hogy szeretni és óvni fogja. Képtelen vagyok megbocsátani neki, hogy ilyen közönyösen viselkedett a fiammal. Mit tegyek most, Elsa?

– Szakíts vele!

– De hogyan?

Marisa közelebb lépett a tükörhöz, és szemügyre vette azt a visszataszító ruhát, amelyet bizonyára a tudatalattija választott. Az ösztönei már hamarabb megsúgták neki, hogy nem mehet hozzá Raulhoz.

– Hívd fel! – felelte Elsa. – Most azonnal!

Marisa csüggedten elmosolyodott.

– Nem szakíthatok vele egy órával az eljegyzés előtt. Az olyan lenne, mintha belenyúlnék egy méhkasba. A családunknak nincs szüksége még több ellenségre.

Raul valószínűleg nem piszkálná meg a féket az autóján, nem fojtaná vízbe a kutyáját, és nem rabolná el a húgát, de azért meglehetősen nárcisztikus és indulatos férfi volt. Talán az összeköttetései segítségével csődbe juttatná a családi vállalkozásukat.

– Szerintem ne halogasd túl sokáig – mondta Elsa.

– Nem fogom. – Miután Marisa meghozta a döntést, sokkal jobban érezte magát, és elmosolyodott. – Az is lehet, hogy a ruha miatt ő fog szakítani velem.

Lábujjhegyen átosont a szomszédos szobába, és vetett egy pillantást a mélyen alvó kisfiára. Azután szomorúan szemügyre vette a kiságy melletti komódon lévő fotót, amelyen élete szerelme és a fia apja látszott. Nikos vidám, hamiskás mosolyától könnyes lett a szeme.

Nikos azonban halott volt.

Marisa egy percre sem szabadult a férfi fájdalmas emlékétől. Csak úgy tudta túlélni az egészet, hogy háttérbe szorította a gyászát, és csak akkor sírt, amikor lefeküdt aludni, és leoltotta a villanyt. Úgy érezte, hogy sohasem tudja feldolgozni ezt a hatalmas veszteséget.

Vett egy mély lélegzetet, hogy összeszedje magát, azután kiment a gyerekszobából, és átment a Lopez család házvezetőnőjéhez, Estellához, aki készségesen elvállalta a bébiszitterkedést.

– El kell indulnunk, Estella. Ellenőrizné, hogy működik-e a babaőr?

Marisa nem szívesen vált el a fiától. Niki születése óta szinte állandóan együtt voltak, és eddig csak az anyjára bízta rá a kisfiút, ha el kellett szaladnia valahová. Tudta, hogy túlzásba viszi az aggodalmaskodást, de képtelen volt leszokni róla. Ráadásul most egy egész éjszakára kell magára hagynia a fiát!

– Tökéletesen működik – felelte Estella, miközben a füléhez emelte a készüléket. – Még a szuszogását is hallom.

– Megígéri, hogy azonnal felhív, ha valami gond lenne?

– Nem lesz semmi gond, de megígérem.

– Legkésőbb holnap délelőtt tízkor itt leszek.

– Nem kell sietnie. Aludja ki magát!

Marisának görcsbe rándult a gyomra. Reggelente, miután Niki felébredt, mindig átvitte őt az ágyába, és együtt lustálkodtak egy kicsit, amíg a ház még aludt. Erről most le kell mondania, de emlékeztette magát, hogy csak egyetlen éjszakáról van szó.

Holnap délelőtt újra megpuszilgathatja a fiát, utána pedig kitalálja, hogyan bonthaná fel az eljegyzést Raullal anélkül, hogy még egy ellenséget szerezne a Lopez családnak.

A szálloda alkalmazottai gyönyörűen feldíszítették a termet. A vendégek beszélgettek, táncoltak, pezsgőt ittak és canapét falatoztak. A bárpultnál is sokan voltak, de mindenki gyorsan sorra került, és a DJ úgy válogatta ki a zenéket, hogy minden korosztály számára megfelelő legyen.

Látszólag mindenki jól érezte magát, Marisát leszámítva.

Alig tudta levenni a szemét Elsáról és Santiról, akik szinte egymáshoz tapadtak. Két nappal ezelőtt vallottak szerelmet egymásnak. Marisa már évek óta tudta, hogy egymásnak teremtették őket, de a szerelmük megnyilvánulásától fájdalmasan összeszorult a szíve.

Valaha ő is szívből szeretett valakit.

Nyelt egy nagyot, azután csatlakozott Raulhoz, és mosolyogva üdvözölte az újonnan érkezett vendégeket. Közben azért rendszeresen ránézett a telefonjára, és nagyon bosszantotta, hogy Rault szemmel láthatóan zavarja a dolog.

Vajon miből gondolta, hogy jó férj és apa lesz belőle? Bizonyára elment az esze.

Igazság szerint persze nem ment el az esze, inkább kétségbeesett volt, és túlterhelt.

Amikor Raul beszélgetésbe elegyedett a golfpartnereivel, Marisa csatlakozott a régi barátaihoz, de a férfi hamarosan belékarolt, és a pódium felé vezette. Beszédet akart tartani, és ő kénytelen volt jó képet vágni a dologhoz. Gyorsan lekapott egy pohár pezsgőt az egyik arra járó pincér tálcájáról, azután felment a lépcsőn.

A zene elhallgatott, Raul megfogta a mikrofont, és figyelmet kért a jelenlévőktől. Az eljegyzést már két héttel ezelőtt meg akarták tartani, de a hatóságok épp akkor csaptak le a kartellre, és mivel attól féltek, hogy Marisa veszélyben van, elhalasztották az ünnepséget.

– Köszönjük, hogy ilyen szép számban megjelentek, függetlenül attól, hogy a meghívón nem ez a dátum szerepelt – kezdte Raul. – Önök is tudják, hogy ez a döntés nem rajtunk múlt, és az elmúlt néhány hét nehéz időszak volt a számomra és jövendőbeli feleségem számára. Köszönjük, hogy ilyen megértőek voltak, és támogattak minket.

Marisa majdnem félrenyelte a pezsgőt, de Raul szerencsére a tapsviharban sütkérezett, ezért nem vette észre. Raul számára volt ez nehéz időszak?! Igazság szerint a férfi gyáván elrejtőzött, amíg elcsitult a vihar.

– Kérem, emeljék poharukat a menyasszonyom, Marisa tiszteletére!

De a vendégek hirtelen forgolódni kezdtek, mert történt valami a bejáratnál. Amikor Marisa is odanézett, egy hatalmas termetű férfit látott az ajtóban, aki őt nézte.

Hevesen megdobbant a szíve, és libabőrös lett. Biztosan képzelődik… Értetlenül pislogott, zihálva kapkodta a levegőt, és remegni kezdett a lába.

Ez nem lehet igaz!

Forogni kezdett vele a világ, a pezsgőspohár kicsúszott a kezéből, és csörömpölve összetört a földön, azután Marisa ájultan összeesett.

A teremben döbbent csend támadt, miközben Nikos sietős léptekkel átvágott a tömegen, és felment a pódiumra. Raul tehetetlenül toporgott a földön fekvő Marisa mellett, és semmit sem csinált.

Nikos letérdelt a nő mellé, ellenőrizte a pulzusát, azután felkapta és kivitte a teremből.

– Friss levegőre van szüksége – magyarázta a vendégeknek, akik továbbra is döbbenten figyelték az eseményeket.

Marisa lassan magához tért, és amikor megpillantotta Nikost, elkerekedett a szeme, és halkan felnyögött. Megpróbálta kiszabadítani magát, de gyenge volt, és Nikosnak esze ágában sem volt elengedni.

– Hívjak egy orvost, uram? – kérdezte a szálloda egyik alkalmazottja.

– Nem szükséges. A sokk miatt ájult el, de egyébként jól van. Lehívná nekem a liftet?

– Természetesen.

Miután a lift ajtaja kinyílt, Nikos belépett, és az alkalmazott megnyomta a legfelső emelet gombját. Marisa már nem tiltakozott, és lehunyta a szemét. Nikos nem akart ráijeszteni, és nem számított ilyen színpadias belépőre sem.

Reggel az egyik alkalmazottja megmutatta neki a fia születési anyakönyvi kivonatát, utána Nikos gondosan eltervezett mindent. Ezek után nem maradhat halott, és Marisa sem jegyezheti el magát azzal az idiótával.

Azonnal visszarepült Valenciába, és útközben lefoglalta annak a szállodának a legszebb lakosztályát, ahol az eljegyzést tartották. Vajon a boldog pár miért nem foglalta le magának? És vajon mennyire boldogok?

Miután végzett egy kis kutatómunkát Raullal kapcsolatban, és felhívta néhány ismerősét is, kiderült, hogy a férfinak a vagyona a legvonzóbb tulajdonsága. A személyisége elég sok kívánnivalót hagyott maga után, az egyik barátja alattomos kígyónak nevezte.

A lakosztályban Nikos kilépett a liftből, óvatosan lefektette Marisát a kanapéra, azután hátrált egy lépést, hogy másfél év elteltével alaposan szemügyre vehesse.

Vajon miért ezt a ruhát választotta az ünnepségre? Hiszen nagyszerű ízlése van. És miért nincs kisminkelve? Nikos számtalanszor elmondta neki, hogy nincs rá szüksége, de a nő mindig kinevette, és eltakarta az alapozóval a szeplőit.

Eszébe jutott, milyen érzés volt minden reggel erre az arcra ébredni, és hevesen megdobbant a szíve.

Nikos odament a bárhoz, töltött magának egy whiskyt, és egy hajtásra megitta. Hallotta, hogy a nő megmozdul a háta mögött, de először töltött magának még egy italt, és csak azután fordult meg. Marisa egyenesen a szemébe nézett, félrebillentette a fejét, és összepréselte az ajkát. Vörös, göndör haja összeborzolodott, és egyáltalán nem hasonlított arra a nőre, akit Nikos korábban ismert.

Marisa értetlenül meredt az előtte álló kísértetre. Nem mert pislogni, mert attól félt, hogy akkor felébred.

De hát Nikos halott!

Másfél éven keresztül mindennap gyászolta, este álomba sírta magát, és reggel megint a fájdalommal ébredt. Világra hozta Nikos gyerekét, szerette őt, de már nélküle nevelte.

És Nikos egész idő alatt életben volt?!

De semmi kétség, valóban Nikos állt előtte.

Marisát megrohanták az érzések, és képtelen volt uralkodni magán. Dühösen felüvöltött, és rávetette magát a férfira.

Nikos nem tért ki a nő útjából, és közönyösen tűrte a mellkasára mért ütéseket. Marisa mindig is temperamentumos volt. Melegszívű és szenvedélyes. Ő viszont hideg fejjel mindent gondosan eltervezett.

Marisának végül elfogyott az ereje, lerogyott a földre, a mellkasához húzta a térdét, és zokogni kezdett. Nikos erre nem számított. Tanácstalanul megdörzsölte az arcát, azután lerakott egy doboz papír zsebkendőt a nő mellé a földre, aztán megitta a whiskyt.

Visszament a bárhoz, töltött magának még egy adagot, és némi tanakodás után végül Marisának is töltött egy whiskyt, és odavitte neki a poharat.

– Tessék – mondta angolul, mert azt a nyelvet mind a ketten tökéletesen beszélték. – Idd meg! Segíteni fog.

Marisa alig akart hinni a fülének. Másfél éve nem hallotta ezt a mély, férfias hangot. Remegő kézzel megtörölte az arcát, vett néhány mély lélegzetet, azután felmarkolt pár zsebkendőt, és kifújta az orrát. Csak ezután vette el a férfitól a poharat.

Amikor összeértek az ujjaik, megint elsírta magát, azután dühösen ledöntötte a whisyt, amitől köhögni kezdett. Az ital égette a torkát, de legalább megnyugodott tőle egy kicsit.

– Kérsz még egyet? – kérdezte Nikos.

Marisa szótlanul bólintott, és a következő italt is egy hajtásra megitta.

– Jobban vagy? – Nikos leguggolt mellé. – Készen állsz arra, hogy beszélgess velem?

A nő képtelen volt ellenállni a kísértésnek. Meg akart győződni arról, hogy Nikos valóban itt van. Kinyújtotta a kezét, megsimogatta a férfi arcát, belenézett barna szemébe, végighúzta a hüvelykujját gödröcskés állán és a száján, s végül belefúrta ujjait sűrű, sötét hajába.

Nikos mozdulatlanul tűrte az egészet, és miután Marisa leengedte a kezét, felállt és leült a kanapéra. A nő vett néhány mély lélegzetet, azután ő is felállt, és odakupordott a kanapé végébe.

Nikos megpróbálta összeszedni a gondolatait. Számtalanszor elképzelte, mit fog mondani Marisának, de már akkor is tudta, hogy a nő reakcióján múlik minden. Arra viszont nem számított, hogy Marisa sokkos állapotba kerül, és ettől ő is megdöbbent.

A kapcsolatuk elég sokáig tartott, de sohasem volt komoly, mert Nikos nem vette komolyan. Kedvelte az agglegényéletet, mert senkinek sem tartozott elszámolással. Ezt már kamaszkorában elhatározta, amikor a szülei elküldték egy szigorú, bentlakásos iskolába, mert véleményük szerint túlságosan lázadó természetű volt.

Egy évvel később kirúgták az iskolából, a következőben is csak négy hónapig bírta, a harmadikat pedig csak azért viselte el, mert a nagyapja lekenyerezte azzal, hogy ha sikeresen leérettségizik, átutal egy jelentős összeget a bankszámlájára.

Ettől függetlenül egészen a mai napig a saját szabályai szerint élt, és az önkéntes száműzetéséig nagyon élvezte a dolgot. Élvezte, hogy sok pénzt keres, és sokat is költ. A vagyona miatt bármelyik nőt megkaphatta volna.

De Marisa volt az első, aki valóban levette a lábáról. A barátaival bulizott Nikos egyik ibizai klubjában, amikor megismerkedtek egymással. Nikost azonnal elbűvölte, habár biztosra vette, hogy ő is ugyanolyan, mint a gazdag nők többsége. Arra számított, hogy Marisa vele fogja tölteni az éjszakát, de csalódnia kellett.

Mivel nem szokott hozzá a visszautasításhoz, mindent elkövetett azért, hogy megszerezze magának. Megbeszélték, hogy másnap együtt ebédelnek Nikos villájában, de Marisa a barátait is magával vitte. Egy hétbe telt, mire beleegyezett, hogy kettesben találkozzanak, és egy hónapig tartott, mire Nikosnak sikerült becsábítania őt az ágyába. Ekkor érte a következő meglepetés: Marisa még szűz volt.

Talán azért tartott olyan sokáig a kapcsolatuk, mert a lány nem ment bele a szokásos játékokba, ezért nem lehetett ráunni. Ezenkívül saját élete volt, ezért számára nem Nikos körül forgott a világ. Gyerekkora óta tudatosan arra készült, hogy egy napon átveszi a szüleitől a családi vállalkozás vezetését.

De a szabadidejüket együtt töltötték, és Marisa rendkívül szórakoztató társaságnak bizonyult, mert szenvedélyes volt, őszinte és kedves, jó volt a humora, és egy kis kávézóban ugyanolyan jól érezte magát, mint egy elegáns étteremben.

Annyira kedves volt, hogy még a barátaitól is úgy búcsúzott a telefonban, hogy „szeretlek”. Nikosnak többször is elmondta, hogy szereti, de ezek a szavak semmit sem jelentettek a férfi számára.

El sem akarta hinni, hogy Marisa ilyen hevesen reagál a felbukkanására. Még a nagyapjából sem sikerült ilyen heves reakciót kiváltania. Az apja valószínűleg nem is tudta, hogy eltűnt, és ha tudta volna, akkor sem érdekelte volna. Sohasem törődött a fiával.

Nikos elgondolkodva belebámult a poharába, és szóba hozta azt a témát, amely a visszatérése oka volt:

– Van egy fiad.

Marisa meglepetten felkapta a fejét.

– Láttalak titeket két nappal ezelőtt – tette hozzá a férfi.

A nő nyelt egy nagyot, és bólintott.

– Tőlem van?

Marisa letörölte a könnyeket az arcáról, és megint bólintott.

Nikos egy hajtásra megitta a whiskyt. Sejtette, hogy ez az igazság, de a nő most megerősítette a gyanúját.

– És rólam nevezted el?

Valójában ezt is tudta, mert látta a születési anyakönyvi kivonatot. Nikos Marco Lopez. Tizenegy hónappal ezelőtt jött a világra, hét hónappal azután, hogy Nikos megrendezte a saját halálát.

A nő felegyenesedett, és a háttámlának támasztotta a fejét.

– Miért…? – suttogta halkan.

– Megpróbálom elmagyarázni. Bizonyára rájöttél, hogy megrendeztem a saját halálomat. Nehezen hoztam meg ezt a döntést, de egy nemzetközi drogkartell arra akarta használni a klubjaimat, hogy eladja az áruját.

Marisa elsápadt, és felegyenesedett.

– Pontosan – mondta Nikos. – Arról a bandáról van szó, amelyik a te családodat is megfenyegette. Nemet mondtam, de felrobbantottak egy gyújtóbombát az egyik londoni klubomban, és azzal fenyegetőztek, hogy a következő egy valódi bomba lesz Ibizán. Ezek után eltűnt három emberem, és pár nappal később bedobtak róluk néhány fotót a postaládámba. Nem akarok belemenni a részletekbe, de borzalmasak voltak, és… a te fotód is köztük volt. – A férfi megborzongott, és egy darabig hallgatott. – Nyilvánvaló volt, hogy ha nem adom be a derekam, a környezetemben lévő emberek veszélybe kerülnek. De képtelen voltam igent mondani a drogkereskedőknek.

Nikos szülei drogfüggők voltak, és abból a pénzből fedezték a függőségüket, amit a nagyszülei letétbe helyeztek az anyja számára. Az anyjáról az volt az egyik legkorábbi emléke, hogy amikor reggel bement a nappaliba, az anyja a kanapén hevert öntudatlanul, és egy fecskendő állt ki a karjából.

– Megbíztam egy biztonsági céget, rendezze meg a halálomat, hogy eltűnhessek egy kis időre. Csak így tudtam megvédeni azokat, akik közel álltak hozzám.

Marisát nem avatta be a tervébe, mert nagyobb biztonságban volt azáltal, hogy elhitte az ő halálát, de ráállította a biztonsági cég néhány emberét, akik folyamatosan megfigyelés alatt tartották.

– Miután állítólag belefulladtam a tengerbe, átcsempésztek Alaszkába, ahol magányosan éltem egy kunyhóban. Mivel a holttestem nem került elő, tudtam, hogy évekig fog tartani, mire kiállítják a halotti anyakönyvi kivonatot. – Nikos vállat vont. – De a száműzetésem végül hamarabb véget ért, mint ahogy elterveztem.

Minden igyekezete ellenére a kartell rátelepedett a Lopez családra, és amikor megtudta, hogy Marco Lopezt meggyilkolták, napokig nem tért magához. Tehetetlen és kiszolgáltatott volt, és ettől még nehezebb lett az egész. Marco rendes ember volt, készségesen befogadta őt a Lopez családba, és csak a halála miatt értette meg, mennyire komoly a helyzet.

A kunyhója százhúsz kilométerre volt a legközelebbi településtől, de többször is megfordult a fejében, hogy a vállára akaszt egy hátizsákot, és gyalog vág neki az útnak. Ha a biztonsági cég főnöke nem hívta volna fel azzal, hogy most már hivatalosan is ők a felelősek a Lopez család védelméért, akkor bizonyára meg is tette volna.

Vagy ha tudott volna arról, hogy Marisa terhes, aztán arról, hogy megszületett a gyereke…

Marisa megpróbálta feldolgozni a hallottakat, de hiába. Nikos úgy döntött, hogy megrendezi a saját halálát, és őt is meghagyta abban a hitben, hogy halott?

– Miért nem mondtad el nekem, Nikos?

– A halálomnak hihetőnek kellett lennie.

– Értem. Töltesz nekem még egy italt?

A férfi bólintott, hozott neki egy whiskyt, azután visszaült a kanapéra.

– Megértem, miért csináltad – mondta Marisa. – Ezek a gengszterek… nagyon kegyetlenek voltak. – Egy pillanatra lehunyta a szemét, és felrémlett előtte az apja koporsója és a medencében lebegő halott kutya látványa. – De azt nem értem, miért nem bíztál meg bennem.

– Nagyon nehéz volt, de a titok csak akkor marad titok, ha nem mondjuk el senkinek. És ha neked elmondtam volna, akkor el kellett volna mondanom a nagyapámnak és az üzlettársaimnak is.

– A helyedben én nem így viselkedtem volna.

– Ebben nem lehetsz biztos.

– Nem hagytam volna meg a férfit, akit szeretek, abban a hitben, hogy halott vagyok. Senkinek sem tudnék ekkora fájdalmat okozni.

Nikos egy darabig hallgatott.

– Még akkor sem, ha tudtad volna, hogy a fájdalom csak átmeneti állapot? – kérdezte végül. – Ráadásul ha nem így döntöttem volna, halálos veszélybe sodortalak volna.

Átmeneti állapot? Marisa belekortyolt a whiskyjébe.

– A rendőrség két héttel ezelőtt lecsapott a kartellre – mondta végül.

– Tudom.

– De ha tudtad, akkor miért csak most jelentkeztél? Azért vagy itt, mert tudomást szereztél Niki létezéséről?

– Nikinek szólítod?

Marisa bólintott.

– És milyen? Mesélj róla!

– Nagyon édes, és gyönyörű. Hasonlít rád, és valószínűleg olyan magas lesz, mint te. Már mászik, és a felállással is próbálkozik, két héttel ezelőtt pedig kibújt az első foga… – A nő hirtelen elhallgatott, és belenézett Nikos szemébe. – Mondd meg nekem az igazat! Csak miatta vagy itt?

– Nem tudom figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy van egy fiam.

– Ez nyilvánvaló. De akkor is tudattad volna velem, hogy életben vagy, ha nem szereztél volna tudomást a létezéséről?

– Miért jelentkeztem volna? A saját életedet élted, és nem volt szükséged egy kísértetre a múltból.

Marisa vett egy mély lélegzetet.

– Vagyis ez azt jelenti, hogy nem kerestél volna meg?

– Azt tettem, amit a legjobbnak tartottam.

– De kinek a legjobb? Neked vagy nekem? Előbb-utóbb úgyis rájöttem volna, hiszen vissza akartál térni, és vannak közös barátaink. Valaki meglátott volna téged, és szólt volna nekem, vagy a médiából értesültem volna róla. – Marisa ledöntötte a whisky maradékát, hogy úrrá legyen a dühén. – Az volt az elképzelésed, hogy az újságból tudjam meg, hogy a férfi, akit másfél éven keresztül gyászoltam, életben van?

– Elég egyértemű, hogy nem vártál rám. Végtére is az eljegyzési ünnepségedről hoztalak ki. Vagy ezt már elfelejtetted?

– Ne beszélj mellé, Nikos! Az igazat akarom hallani. Két heted volt arra, hogy megkeress, és kizárólag Niki miatt vagy itt.

A férfi felsóhajtott, de kifejezéstelen maradt az arca.

– És most mi lesz?

2. FEJEZET

Marisa alig akart hinni a fülének, de a férfi folytatta:

– Valóban együtt voltunk, de nem ezért vagyok itt. A kapcsolatunk úgyis hamarosan véget ért volna. Mind a ketten a saját életünket éltük, de ettől függetlenül meg akarom ismerni a fiamat, és az apja akarok lenni.

A nőnek olyan érzése volt, mintha belezuhant volna egy szakadékba.

Ő egyáltalán nem érezte úgy, hogy a kapcsolatuk hamarosan véget ért volna. A legkevésbé sem! Az egyik közös vacsora alkalmával a jövőjükről beszélgettek. Nikos megjegyezte ugyan, hogy nem akarja lekötni magát, de ez még a kapcsolatuk elején volt, amikor még nem feküdtek le egymással. Utána egyre bensőségesebb lett a viszonyuk.

Azokon az estéken, amelyeket nem tudtak együtt tölteni, órákon keresztül beszélgettek úgy, hogy lássák is egymást, és jó éjszakát kívánhassanak egymásnak. Számára ez semmit sem jelentett?

Marisa többször is megmondta neki, hogy szereti. Ez sem jelentett neki semmit? Nikos sohasem mondta ki ezt a szót, de ilyenkor mindig szenvedélyesen megcsókolta, vagy máshogy mutatta ki, mit érez.

Kezdettől fogva tudta, hogy nem egyformák, és rosszulesett neki, hogy Nikos sohasem mondta ki, hogy szereti. Azt gyanította, hogy ez a szó semmit sem jelent a férfi számára, és inkább a tetteivel mutatja ki az érzéseit.

Vajon csak el akarta hitetni magával, hogy így van?

Szemügyre vette a férfi arcát, és visszanyelte a könnyeit.

– És Raulra egyáltalán nem gondoltál?

Ha Nikos érzett iránta valamit, akkor biztosan zavarta, hogy egy másik férfi menyasszonya lett. Legszívesebben letérdelt volna elé, és könyörögni kezdett volna, hogy vegye le az álarcát. Arra lett volna szüksége, hogy a férfi megnyugtassa afelől, hogy ő is szenvedett, és hiányoztak neki az érintések, a csókok, az együtt töltött éjszakák…

Annyira kétségbe volt esve, hogy képtelen volt megszólalni, kavarogtak benne az érzések, és rettenetesen kimerítette ez a beszélgetés. Nikos rideg énjét korábban nem ismerte.

Nikos igyekezett közönyös arcot vágni, habár amikor Marisa szóba hozta a vőlegényét, majdnem vágott egy grimaszt. Az eljegyzés híre végleg megerősítette abban, hogy helyesen döntött. Ezek szerint Marisa nem gondolta komolyan, hogy szereti őt, és elég gyorsan talált valaki mást.

Nos, legyen vele boldog!

De amikor megtudta, hogy Raul a vőlegénye, nyugtalan lett, mert a férfi komoly szerepet fog játszani a fia életében.

Theos! El sem akarta hinni, hogy valóban apa lett.

– Nem ismerem azt a férfit, de hallottam róla néhány dolgot – felelte higgadtan. – Niki talán azt hiszi, hogy ő az apja?

Marisa legyintett egyet.

– Alig ismeri, és még túl kicsi ahhoz, hogy ilyen fogalmakban gondolkodjon.

– Helyes. – Nikos megkönnyebbülten felsóhajtott. – Nem akarok bosszúságot okozni neked, Marisa. De nem akarom, hogy a fiam egy másik férfit tartson az apjának.

A nő hirtelen elsápadt, és rémülten körülnézett.

– Mi a baj? – kérdezte Nikos.

– Hol van a táskám?

– Valószínűleg lent a székeden. Vagy a pódiumon.

– Benne van a telefonom. Szükségem van rá!

– Valóban vissza akarsz menni a vendégek közé a telefonod miatt?

– Ma este Estella vigyáz Nikire, és nem tud elérni.

Hirtelen Nikos is izgatott lett.

– Biztosan tudja az anyád vagy a húgod telefonszámát, nem igaz?

– De igen.

– Akkor először is ne ess pánikba! – A férfi elővette a zsebéből a telefonját. – Hogy néz ki a táskád?

– Kicsi és ezüstszínű. De ha használhatom a telefonodat, fel tudom hívni Elsát.

Nikos odanyújtotta neki a telefont.

– Ha nem tudod elérni, felhívjuk a recepciót, és az egyik alkalmazott felhozza a táskádat.

Marisa szerencsére elérte a húgát, aki megígérte, hogy megkeresi a táskát, és felviszi a lakosztályba. Utána mind a ketten odamentek a bárhoz, és töltöttek maguknak még egy italt.

Marisa ritkán ivott alkoholt, de ma segített neki abban, hogy túltegye magát a sokkon. Amikor közölték vele, hogy Nikos meghalt, hetekig nem tudott felkelni az ágyból, és csak akkor tért vissza az ereje, amikor megtudta, hogy terhes. A gyerek kedvéért úrrá lett a kétségbeesésén, és miután felelős lett egy másik ember életéért, erősnek kellett maradnia.

De Nikos már nem akar tőle semmit. Ez tükröződött a tekintetében. Mind a ketten megváltoztak, és eltávolodtak egymástól.

Nikos megfordult, és nekitámasztotta a hátát a pultnak.

– Komolyan beszéltem az előbb, Marisa. Raul Torres rossz ember. Mindenki alattomos kígyónak tartja.

– És ez miért érdekel téged? – dünnyögte halkan a nő.

– Ha feleségül mész hozzá, az a fiamra is hatással lesz.

– Nem lesz rá hatással, mert nem fogok hozzámenni. – Marisa belekortyolt a whiskybe, és hisztérikusan felnevetett. – Tulajdonképpen nagyon vicces az egész. Csak azért mentem el az ünnepségre, hogy ne hozzam megalázó helyzetbe Rault, de végül mégis megalázó helyzetbe került. Ki tudja, mit fog tenni ezek után…

Nikos döbbenten rámeredt.

– Fel akartad bontani az eljegyzést?

– Igen. Azt hittem, jó férj lesz belőle, de tévedtem. Rájöttem, hogy nem szeret sem engem, sem Nikit, és kizárólag az üzlet érdekli.

Marisa remegő kézzel letette a poharat a pultra, és megtörölte a száját a kézfejével.

– De akkor miért akartad megkímélni a megaláztatástól?

– Azért, mert bosszúálló típus. Egyesíteni akartuk a vállalkozásainkat, és arról álmodozott, hogy átveszi a Lopez Hajózási Vállalat vezetését. Hónapok óta erre készül, és már átnézte az összes dokumentumot. Elcsábíthatja tőlünk a megrendelőinket, és tönkretehet minket. Ezért döntöttem úgy, hogy óvatos leszek, és megpróbálok közös megegyezéssel véget vetni a dolognak.

– Miért mondtál igent, amikor megkérte a kezed?

– Valójában ő egyezett bele, hogy feleségül vesz.

– A te ötleted volt?

– Igen.

– De miért…?

Marisát úgy érte ez a kérdés, mint egy pofon. Résnyire húzta a szemét, és belenézett Nikos szemébe.

– Talán már elfelejtetted, hogy az apámat meggyilkolták? – sziszegte dühösen. – És a kutyánkat belefojtották a medencébe! Van fogalmad arról, milyen nehéz volt egyedül nevelnem egy gyereket, és ilyen körülmények között vezetni az üzletet? Úgy köröztek körülöttünk a gengszterek, mint a cápák! Senki sem mert segíteni nekünk.

– És éppen Raul Torresre esett a választásod? – vágott vissza dühösen Nikos. – Egy óra leforgása alatt kiderítettem, hogy gazember, és te éppen őt választottad magad és a fiad mellé?

– Meg akartam védeni magunkat!

– Vigyáztak rád.

– Igen, a biztonsági szolgálat emberei. De Nikinek nem volt apja, sem nagyapja. Csak én voltam mellette, meg az anyám, és néha a húgom. – Marisa ösztönösen a szájához emelte a whiskysüveget, de végül visszatette a pultra. – Szerinted nem alakult volna másként az életem, ha a fiam apja nem döntött volna úgy, hogy megrendezi a saját halálát, és nekem nem is szólt róla? – Ezúttal belekortyolt az üvegbe, és vágott egy grimaszt. – Ha megbíztál volna bennem, és elég bátor lettél volna ahhoz, hogy szakíts velem… Persze a szakítás is megviselt volna, de legalább tudtam volna, hogy egy napon visszatérsz, és megismerkedsz a fiaddal. Akkor bele tudtam volna kapaszkodni valamibe.

– Ne engem hibáztass azért, mert rosszul választottál! – morogta Nikos.

Valóban úgy gondolta, hogy a kapcsolatuk véget ért, ezért nem akart többé találkozni Marisával. Már így is többet adott neki, mint bármelyik barátnőjének. De ha tudta volna, hogy terhes, másként viselkedett volna. Amikor úgy döntött, eltűnik egy kis időre, a Lopez család még nem volt veszélyben.

Meg sem fordult a fejében, hogy Marisa közös jövőről álmodik, de készen állt arra, hogy vállalja a tettei következményét. Ha gyáva lett volna, még mindig Mikonoszon lett volna, és örült volna annak, hogy rásózhatja egy másik férfira a nem kívánt gyerekét. Végtére is az apja is ezt csinálta.

– Megértem, hogy nehéz időszakon mentél keresztül…

–