Réti László – Könnyek városa

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2007

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6734-00-6

Réti László

KÖNNYEK VÁROSA

A történet alapvetően a képzelet szüleménye.

Ugyanakkor bizonyos események megtörténtek.

Máshol, máskor. De megtörténtek.

És Ön soha nem hinné el, hogy melyek ezek a momentumok…

1.

A SÜVÖLTÉS egyre fülszaggatóbb lett, de a szakadó eső függönyén nem lehetett átlátni. Azután a hang fokozatosan

erőteljes

dübörgéssé

erősödött,

és

a

felhőszakadás vízpászmáin sárgás fény derengett át. A fényforrás előbb lassan, majd egyre sebesebben kettévált, és mind határozottabban két fehér fényponttá állt össze.

Magasságuk folyamatosan csökkent, s a hatalmas test váratlanul átszakította a felhő szinte földig lógó hasát. A kazah légitársaság Tu-154-ese lehuppant az apró patakoktól szabdalt kifutópályára, a futóművek berugóztak, a kerekek aprót sikkantottak, ahogy elérték az érdes felszínt, és már pörögtek is. A repülő orrfutója túlzottnak tűnő óvatossággal ért a betonhoz. Elsuhantak a szárnyvég fényei, majd a farokrész szétporlasztott esőcseppekbe burkolódzó villogó lámpája, és a gépet egy fél perc múlva már el is nyelte az eső, ahogy megkezdte gurulását a személyforgalmi épületek felé.

– Imádom ezt nézni! – nyögte a pocakos férfi, és lelkesen a mellette álló kisportolt alakra nézett.

– Amíg egyszer le nem viszi a fejedet – érkezett a higgadt válasz.

– Ugyan már! Száz méterre van a pálya.

– Nekem úgy tűnt, mintha a fejemre szállt volna le.

– Istenem, szinte érezni az erőt!

– Érezd egyedül. Én visszamegyek dolgozni.

– Ne csináld már, Ilja! Csak még egyet várjunk meg!

– Nem vagyok hajlandó tovább ázni ezekért a dögökért.

– Nem is ázol!

Valóban nem áztak. A teherforgalmi terminál mellett, az egyik hatalmas hangár elhúzott ajtaja mögött álltak, így a jó nyolcemeletnyi magasságban felettük feszülő bádogtető

megóvta őket a májusi felhőszakadás vizétől.

A hangár évek óta vámraktárként szolgált. Itt tárolták azokat az árukat, postai küldeményeket, amik az Oroszország határain túli úticéljukra való elindításukra vártak.

A fiatalabb vámtiszt, akit társa Iljának szólított, láthatóan valóban unta a semmittevést. Kivette a szájából a

szűrőig szívott bolgár cigarettát, és ledobta a nedves betonra, ahol az rögtön elszisszent egy kisebb tócsában.

– Folytassuk, Dimitrij!

A pocakos férfi vágyakozva nézett nyugat felé, ahonnan újabb leszálláshoz készülődő gép hajtóműzaját hozta a szél.

Tudta, hogy nincs ideje itt ácsorogni, és megvárni a következőt, de hát olyan jó érzés volt! Hátha még egyszer ott ülhetne valamelyik utasterében, egy doboz hideg sörrel, kinézve az ablakon…

– Dimitrij!

– Megyek már! – fortyant fel az ötvenkét éves vámtiszt, és ő is elhajította a már-már a körmére égő csikket.

– Mi következik?

– A KLM.

– Úticél?

– Amszterdam, Schipol.

– Mikor indul?

– Tizenkilenc-tizenötkor.

– Istenem! – sóhajtott fel Dimitrij Tyitov. – Hat óra alatt hazaér. Egy másik világ…

– Add ide a vámáru listát! – szólt szárazon Ilja, és a csíptetős mappát kezdte tanulmányozni. – Nem sok teheráru van betervezve.

– Még szerencse.

– Azt mondja, hogy… igen, a J12-től a J18-ig. Az mindössze

hét

kisméretű

konténer.

Mindegyik

magánszemélyek küldeménye. Meg persze a posta. Gyorsan végzünk. Hol is vannak a J-konténerek?

– Amarra – intett Tyitov, aki megpróbált végre a munkára koncentrálni.

– Menjünk.

Pár lépéssel átszelték az őket a rakománytól elválasztó távolságot, és megálltak a három szabványos raklapra felpakolt alumínium-konténerek mellett. Két trepnin három-három konténer feküdt, a harmadikon azonban csak egy.

– Kezdd a baloldalival, én indulok jobbról – javasolta az idősebb férfi, de Ilja metsző tekintettel nézett rá.

– Nem. Együtt megyünk. Együtt vizsgálunk át mindent, és aztán együtt zárjuk le őket.

– Ugyan már, Ilja! Fele idő alatt végeznénk, te is tudod!

– Ne kezdd újra! Nem rúgatom ki magam miattad.

– Most meg mire célzol?

– Tudod te azt.

– Ne sértegess! Már akkor ezt a melót csináltam, amikor te még a pólyádat szagolgattad!

– Akkor nyilván megérted, hogy én is hosszú pályafutást szeretnék. Nem akarok kockáztatni.

– Felmentettek.

– Nem érdekel, Dimitrij. Nem érdekel, mit hozott a vizsgálat, vagy hogy mit mondott a bíró. Tudom, amit tudok, megértetted? És most dolgozzunk végre! Mindjárt jönnek az áruért.

Tyitov morogva nekiállt felnyitni az első konténert, miközben társa árgus tekintettel figyelte minden mozdulatát.

– Mi van benne?

– A jegyzék szerint ruhák, könyvek, háztartási eszközök. Száztizenhét kiló.

– Úgy látom, stimmel.

– Azért csak túrd át, Dimitrij.

– Rendben.

A vámtiszt mélyen a csomagok közé nyúlt, kivett néhány könyvet, a lapokat átpörgette az ujjai között, majd visszadobta őket a ruhákra.

– Semmi. Egyszerűen csak költözik valaki.

– Zárd le!

– Hol a plomba?

– Nálam. Melyiket használjuk ma?

– A zöldet.

– Tessék.

Miután közösen visszacsukták, és a vámvizsgálatot tanúsító zárral is ellátták a dobozt, a következőhöz léptek.

Negyedórába került, mire újabb öt konténerrel végeztek. A hatodikat Tyitov már roppant morózus hangulatban nyitotta fel, mivel Ilja valóban nem tágított mellőle. Pedig a harmadikban volt egy nagyon szép ezüst képkeret. Csak az eljegyzési fotót kellett volna kidobni belőle a kukába, és már adhatta is volna a feleségének. Az asszony régóta vágyott valami ilyesmire, mert ki akarta tenni a nagyobbik lány érettségi fényképét.

Tyitov felnyitotta a J17-es sorszámot viselő fémládát, és felragyogott a szeme.

– A lista mit mond, Ilja?

– Lapozok, egy pillanat… ugyanaz. Költözés. Papíráru, ruhanemű.

– Valóban? Akkor ezt nézd meg!

A fiatal vámtiszt megkerülte a ládát, és belepillantott.

A két méter hosszú konténer színültig volt Sony márkájú laptopokkal. A két férfi egymásra pillantott.

– Hoppá! Ez igen!

– Mennyi lehet benne?

– Nem is tudom. Várj csak! – a fiatalember kipakolt néhány számítógépet a betonra. – Két oszlopban vannak, oszloponként nyolc doboz, és négy sorban. Hatvannégy darab.

– Sony… Mibe kerülhet ezeknek darabja?

– A szomszéd vett egyet a múlt hónapban a feketepiacon. Olyan négyszáz euró körül fizetett érte.

– Akkor ez a cucc… olyan huszonötezer lehet.

– Nagyjából.

Ilja vállat vont, és újabb formanyomtatványt vett elő a paksamétája aljáról.

– Megírom a lefoglalási papírokat.

– Ilja – szólt halkan Tyitov.

– Mit akarsz?

– Van itt még valami.

– Micsoda?

– Ez a boríték. Itt volt a doboz belső felén.

Hozzáragasztották a fedélhez.

A tiszt letette a mappát, és közelebb lépett.

– Nyisd ki!

Dimitrijnek nem kellett kétszer mondani. Feltépte a borítékot, és tíz darab százeurós bankjegy hullott a tenyerébe.

– Hát ez meg mi? – nézett rá csodálkozva Ilja.

– Azt jelenti, hogy az embereink profik.

– És ezt egy borítéknyi pénzből állapítottad meg?

– Hát nem érted, te szerencsétlen?! – fortyant fel a pocakos. – Ez a pénz a miénk.

Végre a társa is felfogta a dolgot.

– Azt mondod, azért ragasztották bele…

– Ilja! Ez a szokott módszer.

A fiatal tiszt megfontoltan megrázta a fejét.

– Nekem nem kell.

– Akkor majd én…

– Tedd le! Felveszem a lefoglalási jegyzőkönyvbe.

– Ne legyél már hülye! Mégis mit akarsz tenni?

– Lefoglaljuk a pénzt és a csempészárut.

– Értem én. De gondolkodj csak egy cseppet! Felvetted a listát, rendben. Utána mit csinálsz a jegyzőkönyvvel?

– Odaadom az osztályvezetőnek.

– És ő mit csinál vele?

– Ő természetesen továbbítja a hivatalos… – Ilja elhallgatott, és fürkészőn nézett a furcsán mosolygó Tyitovra.

– Csak nem arra célzol, hogy… hogy ő?!

– Ilja. Ha te nem rakod el a lóvét, majd elrakja ő. És ráadásul még meg is jegyez magának. Ilja Ramin nem fogad el kenőpénzt. Veszélyt fogsz jelenteni, fiam. Mit gondolsz, meddig hagyja majd, hogy ezt műveld? Hamar szemet szúrna az ellenőrzési szolgálatnál, hogy csak te adsz le elkobzott készpénzt. Jönne is könnyen egy ellenőrzés. Kinek jó az?...

Persze aztán hogy hogy nem, de aznap éppen nálad lenne valami tiltott dolog. Talán. Mondjuk a szekrényedben… Hm?

A fiatalember elsápadt.

– Elmész a fenébe!

– Sajnálom, Ilja, de így megy ez. Ha az osztályvezető

megtudja, mit művelsz… Én csak elmondtam neked, mi a dörgés. Azt csinálsz, amit akarsz – vont vállat színlelt közömbösséggel az idősebb tiszt, de közben a szeme sóváran meredt a borítékra.

Ilja egy percig maga is a pénzt nézte, azután határozottan beírta a jegyzőkönyvbe: tíz darab százeurós bankjegy. Tyitov dühösen felmorrant.

– Akkor legalább egy-egy laptopot rakjunk félre!

– Nem.

– A francba.

– Nem adom el magam, Dimitrij, sajnálom.

Tyitov elhúzta a száját, és a papírokba pillantott.

Felfedezett valamit a sorok között, amitől gonoszul elvigyorodott. Megkopogtatta a társa vállát.

– Mit akarsz?

– Rendben. Ha így akarod, Ilja, így is lesz. Majd én lekönyvelem. Addig nyisd ki a következő ládát, hogy haladjunk is. Mindjárt itt vannak érte a targoncások.

A fiatalember ránézett az iratra. Már felírta a laptopokat és a pénzt. Dimitrij nem tudja semmissé tenni a sorszámozott okmány bejegyzéseit. Vonakodva átadta a mappát.

– Jól van. De ha jön a targonca, a J17-est levesszük a raklapról.

– Jó, jó, jó! Nézd meg a J18-ast.

– Miért van külön raklapon?

– Nem tudom. Talán így jött ki a lépés a pakolásnál.

– Mi a fene az a HC445? – nézte meg közelebbről Ilja a fémszínű alumíniumládára ragasztott címkét. – Még sosem láttam ezt a kódot.

– Én sem – dörmögte a körmölésbe feledkezett Tyitov, de közben lapos pillantást vetett a fiatalemberre, aki felkattintotta a konténer süllyesztett gyorszárjait, azután nagy lendülettel felhajtotta a fedelet.

Egy hosszú másodpercig meredten bámult a konténerbe, mielőtt hatalmasat ugrott volna a levegőbe, és hátratántorodott a ládától. A fedél tompa puffanással visszacsukódott.

Tyitov a szemét törölgette a nevetéstől

– Mi az, Ilja, nem vizsgálod át?

– Tudtad? – próbálta visszanyerni a hangját a másik.

– Persze. HC445. Mindenki tudja.

– Miért nem szóltál?!

– Sokat kell még neked tanulni, Ilja. Sokat.

– Nyald ki, Dimitrij!

– Nos? Nem vizsgálod át mégis, mintavámos?

– Ne szórakozz velem!

– Hohó! Hát mégis vannak kivételek?

– Na, ide figyelj…

– Jó, jó – emelte fel békítően a tenyerét Tyitov, és átadott egy zöld plombát a felé mozduló férfinak. – Zárd le nyugodtan, Ilja. Nem árulom el senkinek, hogy valójában elmulasztottad a vizsgálatot.

A J-18-as konténerre egy percen belül rákerült a hivatalos pecsét.

Amikor a műszak két órával később véget ért, Dimitrij Tyitov civil ruhába öltözött, és a többi vámossal átsétált néhány italra a légikikötő melletti kocsmába. Nemsokára harsány kacagások közepette mesélte el a történetet kollégáinak, miközben ugyanabban a percben a KLM

menetrend szerint közlekedő Airbus A330-asa éppen háromezer méter magasságban járva végre áttörte az ólomszínű felhőket, és kijutott a lenyugvó nap rőt fényébe.

A gép nyugatnak fordult, és folytatta a magasság gyűjtését, mialatt rakterében néma csendben lapult a vámvizsgálat nélkül feljutott, J18 számú konténer.

2.

BAL SZEMÉNEK szivárványhártyáján néhány apró rög pihent.

A látvány még annak is fájt, aki csak nézte.

A másik, ugyancsak tágra nyílt szem tiszta volt, ám ebbe is jókora cseppekben hullott a tavaszi eső. Hanyatt feküdt. Karját a háta mögött ragasztószalaggal kötötték össze, lábát hátrafeszítették, bokáját kegyetlenül a csuklójához erőltették, és a szalaggal rögzítették. A fejére kámzsaszerűen húzták rá az átlátszó nejlonzacskót, melynek sarkában barna kiflimorzsák látszottak. Arra sem vette a rohadék a fáradságot, hogy új tasakot használjon.

Megette a reggelijét, aztán ráhúzta az áldozat fejére.

A műanyagot a tizedes kapája hasította fel, mielőtt a fej hirtelen előbukkant a lazán rádobált agyagos földréteg alól. Ekkor kerültek a földszemcsék is a szemébe.

A sekély gödör szélén három, fekete esőkabátot viselő

férfi állt. Mindannyian könyékig sárosak voltak, körmük letöredezett.

Nem volt erejük mozdulni.

A kapa ott hevert a lábuknál. A tizedes pár méternyire onnan, a térdig érő gazban térdre zuhant, és öklendezett.

Percek teltek el, mire meg tudtak mozdulni. A bal szélső férfi összerázkódott, mint aki révületből tér magához.

Szólásra nyitotta a száját, de az ínye kiszáradt a sokktól.

Nagyokat nyeldekelve próbálta megnedvesíteni az ajkait, hogy meg tudjon szólalni. A mellette álló alak megszorította a karját, és rekedten megszólalt.

– Az enyém is ekkora.

– És az enyém is, Nyikolaj… Az enyém is.

Harmadik társuk is kötelességének érezte, hogy mondjon végre valamit, de csak azért, hogy megtörje a pillanat borzalmát. Mint a moziban. A már-már elviselhetetlenül izgalmas jelenetet mindig megkísérli feloldani valaki, aki már nem bírja a feszültséget, és elsüt egy ostoba viccet. Neki azonban most nem volt kedve tréfálkozni. Nehezen forgó nyelvvel csak annyit tudott kinyögni:

– Ki képes ilyesmire?

Ismét lenéztek maguk elé.

A gödör alján fekvő ötéves forma kisfiú halott volt.

És ezen nem segíthetett már senki és semmi.

Bikov felsóhajtott, és erőnek erejével elszakította tekintetét a látványtól. Végignézett a környéken.

A város régi, lebontásra ítélt stadionjában álltak. A kezdőkör kellős közepén. A férfi felidézte az elmúlt három óra idegölő momentumait.

A kétségbeesett anya sikoltásokkal és sírógörcsökkel tarkított bejelentését.

A riadót.

A telefonhívást… a már jól ismert reszelős, gúnyos hang piszkálódását, ízetlen megjegyzéseit, és végül a határidőt.

A rejtvényt…

A rejtvényt, amit tíz perc alatt sikerült megfejteniük, és ezzel hozzájutni az információhoz, hogy hol van a gyermek.

A szirénázó rohanást a városon keresztül.

A balesetet, ahogy Joszifék száguldás közben, a zuhogó esőtől síkos aszfalton nekicsúsztak a villanyoszlopnak.

Még csak meg sem állhattak miattuk!

Vajon mi lett velük…?

És végül a megérkezést a stadionba.

Az elkeseredett rohanást a gyep helyén burjánzó gazban.

Ahogy térden állva, a puszta kezükkel kaparták a földet, míg a tizedes egy ki tudja, honnan szerzett kapával sietett a segítségükre.

Most pedig a tehetetlenség.

Bikov érezte, hogy egy könnycsepp gyűlik lassú elszántsággal a szeme sarkában. A torkában olyan érzés jelent meg, amit korábban csak komoly megfázáskor érzett.

Fájdalmas, egyre erősödő szorítás. Nagyot nyelt.

Harminckilenc éves rendőrtiszt volt és hamisítatlan karrierista. Soha senki nem látta vagy hallotta, hogy igazán komoly ügyeket oldott volna meg, ám valahogy mindig benne volt azokban az alkalmilag létrehozott nyomozócsoportokban, melyek viszont megoldották ezeket a bonyolult eseteket.

Sorozatgyilkosok, fegyveres rablók, szadista erőszaktevők, és néhány emberrabló. Amikor a jól végzett munka után aztán a detektívek együtt ittasodtak le a sárga földig egy kocsmában, előbb-utóbb mindig feltette valamelyikük a

kérdést, hogy tulajdonképpen mit is csinált Bikov az adott ügyben?

Mindenki emlékezett rá, ahogy a reggeli eligazításokon és a koraesti kiértékeléseken ott ül a többiek között a sűrű

cigarettafüstben és issza a fekete teát, ám arra már nem tudott senki választ adni, vajon a férfi hozott-e valaha használható információt? Kihallgatott-e akár csak egyetlen tanút? Felkutatott-e bármi hasznosat a számítógépes nyilvántartásokban?

A részeg ember őszinte.

Ezeken az összejöveteleken pedig estére már sok-sok őszinte ember volt együtt, s minduntalan arra jutottak: Nyikolaj Bikov nem csinált a nyomozás során semmit.

Egyszerűen csak ott volt.

Néha beleszólt, hümmögött, megerősített egy-egy jónak tűnő ötletet, ami azonban minden egyes esetben más agyából pattant ki. Kétségtelen persze, hogy nem is tett soha keresztbe, nem akadályozta a nyomozást, nem csinált hülyeséget, nem vitt ki bennfentes információt. De ez volt minden.

És mégis: ahány tettest csak elfogott a társaság, Bikov valami úton-módon mindig odakerült a jutalmazottak közé.

Mivel pedig papíron ezáltal igencsak eredményes volt, sorra kapta a mind magasabb beosztásokat, nem utolsó sorban annak köszönhetően, hogy valamelyik távoli rokona főkapitány volt. Persze nem itt, a városban, hanem fent, északon, de hát a főkapitány az főkapitány. És egyik főkapitány sem lép rá a másik sarjának a tyúkszemére, mert sosem lehet tudni, idővel ki milyen magasra kapaszkodik majd...

Bikov tehát szépen haladt a ranglétrán, noha életében soha nem írt alá kihallgatóként egyetlen elkészült jegyzőkönyvet, vagy felderítőkent egyetlen nyavalyás jelentést sem. Igazából nem csinált semmi kézzelfoghatót – s így nem volt alkalma hibázni sem.

Aki pedig nem hibázik, azt előléptetik.

Talán az sem volt utolsó momentum Bikov pályafutásában, hogy Pavel Sarapov emberének ismerték.

Sarapov, aki igazgatóként a város valamennyi kerületének, és magának a főkapitányságnak a teljes bűnügyi munkájáért felelt, most ott állt mellette, és

összepréselt ajakkal meredt a szakadó esőben lassan megtisztuló kicsiny holttestre.

Ő nevezte ki Bikovot az Erőszakos Bűncselekmények Osztálya, az EBO vezetőjének, amikor megkapta az igazgatói széket.

Már

régebbről

ismerték

egymást,

Bikov

tulajdonképpen folyamatosan Sarapov alatt szolgált, és ahányszor Pavel előlépett, vitte magával Bikovot is. A megbízható háttérembert.

Most azonban, ahogy a stadion közepén álltak, nem szóltak egymáshoz. Nem volt mit mondani. Tudták, hogy az újabb kudarc olyan hullámokat korbácsol majd fel, amelyek el fogják őket sodorni. Pedig ezúttal nem is tehettek róla. Ha két tökéletesen felkészült szakember lett volna az ő

székükben, azok is ugyanígy jártak volna. És ezt a lelkük mélyén igazságtalannak érezték. Sejtették, hogy az idő

múlásával éppen abból fognak erőt meríteni, és megmagyarázni a sorozatos fiaskókat, hogy erre senki sem lett volna eléggé felkészült – most azonban még fájt az elkerülhetetlenül bekövetkező méltánytalanság.

– A kilencedik – nyögte a mellettük álló Varlamov.

– Felesleges ismételgetnie! – csattant fel Sarapov.

Az ötvenöt éves bűnügyi igazgató több okból is ideges volt. Magának sem könnyen vallotta be, hogy a lábánál heverő halott kisfiú nem a legfontosabb tényező aktuális lelkiállapotának képletében.

Amikor alig egy évvel korábban Grigorij Karpov, a főkapitány behívatta, nem is sejtette, hogy neki, az egyik legtávolabbi kerület kapitányának éppen a bűnügyi szakma csúcsát jelentő posztot fogják felkínálni. Mikor meghallotta, érezte, ahogy egy verejtékcsepp indul meg lefelé a gerincén.

Minden porcikája tiltakozott a kinevezés ellen.

Kiválóan érezte magát addig a helyén, többé-kevésbé megbízott az embereiben. Még a korrupciót is sikerült a saját kis

szemétdombján

valami

elfogadható

szintre

visszaszorítani, így az ellenőrző szervek sem piszkálták minduntalan. Tízéves vezetősége alatt a kerület egyfajta béke szigetévé vált – persze szigorúan csak orosz mérce szerint.

Megvoltak ugyan a seftelők, a valutázók, az uzsorások, néhány pénzbehajtó csapat és egy-két igazán komoly gazdasági bűnöző, de őket már ismerték.

A besúgóhálózat folyamatosan hozta az információkat, ezért

aztán

valahányszor

eredményeket

követelő

dörgedelmek érkeztek fentről, Sarapov mindig ki tudott venni valami régóta tartalékolt fülest a fiókjából, és egy-két napon belül megvolt a nagy fogás. A főkapitányság megkapta az eredményt, Sarapov és kerülete pedig a dicséretet, aztán egy időre megint békén hagyták őket.

Kecske és káposzta.

Persze a páncélszekrényében pihentetett adatokkal sokkal több eredményt is hozhatott volna…

De hát minek?

Csak felbolygatta volna a kerületet.

Aztán meg, ha túl magasra emeli a felderítési mutatókat, jövőre még többet fognak követelni tőlük, aztán meg újra csak többet. Sorozatos nagy fogásokkal csak maga ellen hangolta volna a másik tizenvalahány kerületi kapitányt is, hiszen borítékolható, hogy Karpov minden vezetői értekezleten az ő eredményeivel példálózna, és hasonlókat kérne számon a többieken is. Sarapov tudta, hogy a kapitányok meggyűlölnék – és hamarosan ki is készítenék, efelől semmi kétsége sem lehetett. Tudta, hogy megy ez. Nem kell mindig nagyot dobni. Mindig csak egy centivel kell megjavítani a rekordot.

Csak egyetlen centiméterrel.

Ahogy Bubka tette a rúdugrásban.

Tudott volna ő tizenöt centivel is nagyobbat, na de hát, ha minden egyes világcsúcsért külön fizet valaki?! Akkor már inkább legyen tizenöt kicsi rekord, mint egy nagy, nem igaz?

Amikor Karpov közölte vele a döntését, hogy a következő héttől a főkapitányságon fog dolgozni, egy cseppet sem örült. Valaha persze ő maga is az utcakövet koptatta, hajtotta a rablókat, kihallgatott, jelentéseket körmölt, bűnjelekkel bajlódott. Ám azóta eltelt tíz év. Eltávolodott a napi problémáktól, nem követte a törvényváltozásokat.

Magának csendesen be is vallotta: tíz éve ő már inkább menedzser, mintsem szakember.

Karpov hagyta, hogy Sarapov egy ideig tiltakozzon a kinevezés ellen, azután ultimátumot intézett hozzá: vagy elfogadja a kinevezést, vagy nyugdíjba megy.

Sarapov tehát átvette az új munkakört, és magával hozta Bikovot, hogy legyen mellette valaki a régiek közül.

Bikov évekig dolgozott a város főkapitányságán, mielőtt Sarapov magához hívta a távoli kerületbe, így – legalábbis Sarapov vélekedése szerint – megvolt az a tapasztalata, ami

neki nem. Tévedett, és mostanra ezt is be kellett látnia, ami megint csak nem javított a hangulatán.

Bár szerencsére már ez kellett, hogy érdekelje. Beérett a gyümölcse a lobbizásnak, amit az első perctől folytatott, hogy belekényszerült a nem kívánt igazgatói székbe.

Karpov egy hónapja nyugdíjba vonult, utódja pedig még nem volt kinevezve. A hatalmi vákuumot kihasználva Sarapov kijárta magának, hogy a következő hétfőtől visszatérhessen

szeretett

kerületébe.

Bikovot

nem

szándékozott magával vinni, és bár érezte, hogy a férfi az ő

távozásával azonnal súlytalanná válik majd, ezúttal nem engedhette meg magának, hogy őt is vigye. Az olyan lett volna, mintha belebuktak volna ebbe az ügybe. Nem, ebbe most csak Bikov fog belebukni – gondolta magában a főrendőr.

Szombat volt, két nap múlva ő már az új helyén lesz.

Mire a sajtó leszedi a keresztvizet az EBO gyenge teljesítményéről, és a nehézkes személyzeti apparátus végre mozgásba lendül, hogy Bikovot leváltsa, még egy-két hét is eltelhet – addigra pedig hol lesz már ő!

Az eljárás persze távolról sem volt tisztességes, de Sarapovnak elvtárs?

– Ha elfogod végre azt az állatot, Nyikolaj! – horkant fel fortyogó indulattal Sarapov. Ideje volt kissé eltávolodnia Bikovtól: – Újra megismétlem, amit egy hónapja: személyesen téged teszlek felelőssé a nyomozásért. Nem engedhetted volna meg, hogy ez még egyszer megtörténjen!

–

Igenis,

ezredeselvtárs

mondta

mindenféle

meggyőződés nélkül Bikov. Tűnődve lenézett a halott kisfiúra, majd egy perc múlva, fel sem pillantva megszólalt.

– Hallom, visszamész a kerületbe, Pavel.

Sarapov oldalvást pillantott az őrnagyra.

– Pont itt kell ezt megbeszélnünk?

– Hetek óta kerülsz.

– Ugyan!

– Miért a személyzeti osztálytól kellett megtudnom, hogy kérted az áthelyezésedet?

– Nem volt időm elmondani.

Bikov gúnyosan elmosolyodott.

– Nem volt időd? Te hoztál ide magaddal, Pavel. Te csináltál belőlem bűnbakot ebben az ügyben. És most itt

hagysz a szarban – indulatosan elrúgott egy göröngyöt a gazba.

Sarapov kihúzta magát. Végül is mégiscsak ő az ezredes!

– Bikov, ne érzelegj itt nekem! Nem én csináltam belőled felelőst, hanem te vagy a felelős! Az ügy az EBO-nál van, és ha elfelejtetted volna, ott te vagy az osztályvezető.

Mégis, ki a fasz lenne a felelős, ha nem te?

– Tudod, miről beszélek! Ezt a gyilkost senki más sem fogta volna még el…

– Ezt nem tudhatjuk. Az viszont immár biztos, hogy te nem fogtad el! És már a kilencedik gyereket kapja el!

– Odadobsz koncnak.

– Ez csak a te felfogásod. Valójában adtam neked egy lehetőséget, és te elkúrtad. Beültettelek a főkapitányság legerősebb osztályvezetői székébe, megkaptad a legjobb embereket. Ha elkapod ezt a gyilkost, te lehettél volna az egész ország hőse. Ehelyett hónapok óta csak töketlenkedsz!

Sarapov annyiszor elismételte már magában ezeket a mondatokat, hogy már maga is elhitte, Bikov az egyszemélyi felelős. Hogy ő volt az, aki alkalmatlan embert nevezett ki, nem is jutott az eszébe.

Bikov szembefordult a főnökével, és már nem is nézett a holttestre.

– Igaz a hír, hogy Misin érkezik a helyedre?

Sarapov rosszul leplezte a meglepődését: hát már ez is kiszivárgott volna?

– Itt állunk egy gyerek holtteste mellett, Bikov! –

morogta.

Az osztályvezető elengedte a füle mellett a mondatot.

– Igaz a hír, hogy Misin érkezik a helyedre? – ismételte.

– Úgy hírlik – bökte ki végül az ezredes, s közben inkább az intézkedésbe feledkező Varlamovot figyelte, csak hogy ne kelljen sem a gyermekre, sem Bikovra néznie.

– Tehát biztosan igaz.

– Itt csak az biztos, ami már megtörtént. És az sem biztos, hogy úgy történt meg – idézte a régi zsarumondást az igazgató, de Bikov nem volt összekacsintós kedvében.

– Ha Misin jön, akkor magával hozza a helyemre Borisz Hrunovot.

– Elképzelhető – adta meg magát az ezredes. Valójában ez már eldöntött tény volt, de nem volt kedve ezt Bikovval

közölni. Majd csak megtudja valahogy. Inkább támadott: –

Most inkább ezzel a kisfiúval törődj, Nyikolaj! Ráérsz még a magad problémáin siránkozni.

– Ennek a gyereknek már mindegy, nekem viszont nem

– mondta szárazon Bikov. – Én pedig beszélni akarok veled, Pavel! Egyszerűen nem hagyhatsz itt. Ki kell húznod ebből a pöcegödörből!

– Kell? Már miért kellene?

– Te löktél bele.

– Nem úgy emlékszem, hogy pöcegödörként élted meg az EBO-t, amikor kineveztelek a vezetőjének.

– Misin ki fog csinálni. Első dolga lesz, hogy levált!

– Akkor kapd el a gyilkost, Nyikolaj! Kapd el, és még az isten sem fog tudni téged elmozdítani! Van még negyvennyolc órád…

Elszólta magát.

Bikov szóra nyitotta a száját, de Varlamov közben visszatért.

– Intézkedett, Varlamov elvtárs? – nézett rá Sarapov.

– Igen, igazgató úr.

– Tegye a dolgát, százados. Én most visszamegyek a főkapitányságra.

Magára hagyta a verem mellett a zuhogó esőben Bikovot, és Varlamovot.

Adrian Varlamov kissé hátra hajtotta esőkabátja csuklyáját, és kérdőn ránézett az őrnagyra. Ő volt Bikov helyettese. Sosem voltak barátok, de a munkakapcsolatuk furcsamód korrektnek bizonyult. Egészen a legutóbbi napokig.

Évekkel korábbról ismerték egymást, amikor még mindketten

beosztott

detektívként

dolgoztak

a

gyilkosságinál. Aztán útjaik elváltak: Bikov ment Sarapov kerületébe, Varlamov pedig maradt a főkapitányságon.

Amikor aztán Bikovot nevezték

ki az Erőszakos

Bűncselekmények Osztálya vezetőjének, alaposan meglepte a másikat, hogy őt kérte fel helyettesének. Nyikolaj Bikov azonban maga mellett akart tudni valakit, aki konyít a szakmához, ismeri a főkapitányság aktuális hatalmi viszonyait, a belső erővonalakat, szövetségeket, ugyanakkor nem fogja őt hátba döfni az első adandó alkalommal.

Varlamov volt az ideális jelölt.

A százados kényszerpályára került: ha nem fogadja el a felkérést, egyrészt vakvágányra teszi a karrierjét, másrészt pedig sejtette, hogy kit kérne fel másodjára Bikov. Azt a fickót pedig nem akarta maga felett tudni. Ha azonban elfogadja Bikov ajánlatát, asszisztálni lesz kénytelen olyan döntésekhez, amikkel nem ért egyet.

Azután győzött a racionalitás: két kisfia volt, és kellett a magasabb beosztásért járó plusz pénz.

Lojalitást fogadott Bikovnak, de hozzátette, hogy csak addig tart ki mellette, amíg fel tudja vállalni azt, hogy támogassa annak döntéseit. És ez így is ment két héttel azelőttig. Bikov akkor egy ügyben nem fogadta el Varlamov értékelését, és a százados hamarosan kiderítette, mi volt az egyedüli oka: Bikov egyik barátja érintett lehetett volna a nyomozásban. Kérdőre vonta a főnökét, mire az vállat vont, és legnagyobb meglepetésére mégis aláírta a jelentést.

Varlamov megzavarodott. Hogy bízhat meg Bikovban, ha az az első jelre visszavonulót fúj? Miben fog legközelebb változtatni a véleményén, amikor sarokba szorítják? Az addigi jó munkakapcsolatnak vége volt. Megszűnt a bizalom.

– Elküldtem a tizedest, hogy a bejáratnál állítsa meg az embereket, és ahogy beérkeznek a nyomozók, kezdjenek kint nyomok és tanúk után kutatni. Jönnek a helyszínelők is, Nyikolaj. Addig semmi más dolgunk, míg ide nem érnek.

– Kösz, hogy elintézted.

– Valakinek a hullával is kell törődni, nem igaz?

– Tessék? – csattant fel élesen Bikov, de Varlamov állta a tekintetét.

– Még itt is a karriereddel foglalkozol, őrnagy úr elvtárs?

– Mit tudsz te erről?

– Borisz megkeresett.

– Hrunov? – nézett fel döbbenten Bikov.

– Ő. A XV. kerület bűnügyi főnöke.

– Mit akart?

– Jön a helyedre. Hétfőtől.

Nyikolaj Bikovnak elszorult a torka. Tehát Sarapov nem hazudott: van már döntés, csak vele elfelejtették közölni. Ám ezt sosem ismerte volna el Varlamovnak, így visszanézett a halott kisfiúra, és nem mondott semmit. Egy idő után kényelmetlenné vált a csend.

– Mit akart Hrunov? – bökte ki az őrnagy.

– Esetleg dolgozhatnék végre?

– Mit akart Hrunov?

– Elmondta, hogy Jevgenyij Misin érkezik Sarapov helyére. Hrunov pedig Misin embere.

– Nem kéne így beszélned a jövendőbeli főnöködről, Adrian.

– Kösz a tanácsot. A te szavadra úgyis sokat lehet adni

– jegyezte meg epésen a százados.

– Ne baszogass már! A döglött oroszlánt…

– Sosem voltál oroszlán, Nyikolaj.

Az EBO vezetője metsző pillantást vetett a helyettesére.

– Veled mi lesz?

– Mi lenne? Maradok.

– Mint mi?

– Ami most. Hrunovnak is szüksége van egy helyettesre. A rabszolgákat nem szokás leváltani, Nyikolaj.

De most már el is kezdenék melózni. Van itt egy halott gyerek, tudod?

– Na, persze… Amíg be nem hozza a saját emberét a kerületből, addig szüksége lesz rád. Amint beletanul, téged is lapátra tesz, Adrian.

Varlamov komoran bólintott. Maga is így látta a jövőt, de nem akarta megadni Bikovnak az elégtételt, hogy megosztja vele ezirányú félelmeit.

– Foglalkozzunk már végre ezzel a kisfiúval, Nyikolaj!

Bikov felpillantott, és mérgesen felhorkant, mert egy közeledő alakot pillantott meg.

– Nem azt az utasítást kapta a tizedes, hogy ne engedjen be senkit?

– De.

– Akkor meg…

Hirtelen felismerte az esőfüggöny mögül kibontakozó alakot.

– Emlegetett szamár – morogta Bikov, aztán hivatalos kifejezést erőltetett az ábrázatára, és két lépést tett a nagy léptekkel érkező férfi felé.

– Minek köszönhetjük a szerencsét, Hrunov őrnagy?

A leendő osztályvezető szikár, sasorrú férfi volt.

Negyven évéből csak az utóbbi tízet töltötte a bűnügyi rendőrség kötelékében, a többit a személyzeti osztályon húzta le. Mélyen ülő fekete szemei borzadállyal tekintettek a meggyilkolt gyermek tetemére.

Egy perc is eltelt, mire képes volt kezet rázni a két másik tiszttel.

– Jó napot, Bikov őrnagy! Adrian – biccentett oda jövendőbeli helyettese felé.

– Mi járatban? – ismételte meg a kérdést az EBO

vezetője.

– Magának nem szóltak, Bikov őrnagy? – hökkent meg Hrunov.

– Nem, Borisz, nem szóltak. Hivatalosan senki nem szólt egy szót sem.

– Értem – harapta be alsó ajkát a férfi, de a tekintetét egyszerűen nem tudta levenni a holttestről. – Nos, azért informálisan bizonyára már tudja, hogy…

– Hogy leváltottak?

Hrunov kényelmetlenül érezte magát. Nem az ő

feladata lett volna ezt a beszélgetést lefolytatni Bikovval, ugyanakkor egyáltalán nem lepte meg, hogy a kellemetlen hírek közlése előtt elpárologtak az illetékesek. Ő is járt már így, ezért némi empátiával viseltetett az EBO vezetője iránt.

– Sajnálom, Nyikolaj. Nekem azt a tájékoztatást adták, hogy maga már tudja.

– Nem a maga hibája – morogta Bikov, de forrt benne a méreg.

– Uraim, esetleg foglalkozzunk a munkával – javasolta Varlamov, hogy oldja a feszültséget.

– Nem – rázta meg a fejét határozottan Bikov. – Nekem ehhez már semmi közöm.

– De hát…

Hrunov értetlenül pillantott a már bőrig ázott Varlamovra, ő azonban inkább leguggolt a kis test mellé, és megpróbálta alaposabban tanulmányozni, hátha lát valamit, amin elindulhatna. Bikov ezalatt sarkon fordult, és megindult volna kifelé a stadionból, azonban éppen nekiment az újabb érkezőnek. Egy pillanatra egymásba kapaszkodtak, hogy el ne essenek a vizes fűben, majd, amikor már biztosan álltak, Bikov indulatosan arrébb taszította az esőkabátos figurát.

– Maga meg ki az isten?!

– Az ügyeletes tiszt küldött ide. Bikov őrnagy urat keresem.

– Én vagyok az. Mit akar?

– Marja Fedorovna alhadnagy szolgálatra jelentkezem.

Az őrnagy csak most látta meg a fekete nejlonkabát alatt a váll-lapokat. Eszébe villant, hogy pár napja közölték vele, hogy kap egy női tisztet is az EBO. A névre, amit az űrlapon látott, már nem emlékezett. A jövevény a húszas évei közepén járt, erős járomcsontú, kék szemű, barna hajú lány volt. Arcán végig folytak a színtelen esőcseppek, ahogy felnézett a nála magasabb férfira.

– Engem ez már nem érdekel, alhadnagy – mondta Bikov rekedten, azután a válla felett hátrabökött. – Ott van Hrunov őrnagy. Jelentkezzen nála.

Azzal elsietett, nyomában sűrűn peregtek a magas fűcsomókról a vízcseppek.

Varlamov, aki kissé távolabb kuporgott, most felállt.

Neki – Bikovval ellentétben – beosztottja lesz az új ember, ezért alaposan szemügyre vette a lányt.

Alacsony, talán százhatvan centi magas, teltkarcsú nő

nézett rá vissza tanácstalanul. Egyenruhát viselt, ami erősen feszült vaskos combjain és túl széles csípőjén. Teljesen átlagos arc, kissé félénk szempár. Az EBO helyettes vezetője gyorsan felmérte, hogy Fedorovna nagy valószínűséggel nem fog feldúlni a csoportjában egyetlen házasságot sem.

Kezdetnek nem rossz.

A nő közelebb lépett.

– Hrunov őrnagy?

– Én vagyok az, alhadnagy. Üdvözlöm a csapatban.

– Szolgálattételre jelentkezem.

– Rendben. Bár én csak holnaputántól dolgozom itt.

Addig beszélje meg a részleteket Varlamov századossal, a helyettesemmel.

– Százados úr…

– Üdvözlöm, Fedorovna – nyújtott kezet Varlamov, de mielőtt mást is mondhatott volna, megcsörrent a mobiltelefonja. Elnézést kért, és kissé arrébb lépett, a készüléket pedig bedugta az eső elől a kapucnija alá.

Amíg beszélt, Fedorovna közelebb lépett, és meglátta a gyermeket.

– Szerencsétlen – motyogta.

– Nincs igazán megrendülve, kollegina – jegyezte meg Hrunov.

– A közlekedés-rendészettől vezényeltek át. Láttam ott már egyet s mást.

– Aha.

– Joszif Sonyinék kórházban vannak – jött vissza hozzájuk a százados, majd magyarázatként hozzátette: –

Idefelé jövet megcsúsztak a vizes aszfalton, és nekimentek egy villanyoszlopnak. Sonyinnak mindkét lába eltört, hónapokig nem számíthatunk rá.

Hrunov bólintott.

– Sajnálom. Ő az egyik nyomozónk?

– Igen, őrnagy. Át kell adnom az ügyeit másnak, de tulajdonképpen úgyis mindenki ezen a gyermekügyön dolgozik.

– Hm… Fedorovna majd átveszi Sonyin ügyeit. Ő még amúgy sem ásta bele magát ebbe az aktába, saját ügyei pedig még nincsenek.

Varlamov úgy nézett a nőre, mintha csak most pillantaná meg. Másodpercekig nem szólt semmit, de közben forogtak az agyában a kerekek, hogy mi a legjobb megoldás.

– Dolgozott már gyilkossági ügyben, alhadnagy?

– Nem.

– Honnan jött?

– Városi közlekedés-rendészet.

– Hát ez remek.

– Nem én kértem magam ide, százados úr.

– Tessék?

– Nem én kértem magam ide. A személyzeti osztályon hozták ezt a döntést. De ha már így alakult, hadd mondjam meg, hogy megtanulok mindent.

– Valami ilyesmit akartam hallani, ha már semmiféle tapasztalata sincs – mondta szenvtelenül Varlamov, de magában már tudta, hogy nincs más választása. – Jól van.

Visszamegy a főkapitányságra, és átveszi Sonyin ügyeit.

Közvetlenül nekem jelent.

– Értettem. Valami konkrét utasítás az ügyekkel kapcsolatban?

– Csak annyi, hogy ne csesszen el semmit. Mindössze az a feladata, hogy az ügyészség felé azt a látszatot kelti, mintha azokban az ügyekben is folyamatos lenne a munka.

Egy-két lényegtelen kihallgatás, némi adatgyűjtés, pár jelentés. Csak látványtervezés, semmi más. Megértette?

– Meg.

– Amint pár napon belül itt felszabadul valaki, azonnal küldöm magához, és onnantól együtt dolgoznak.

Varlamov a lány fölött észrevette a közelgő csapatot.

– Megjöttek a nyomozók és a helyszínelők, őrnagy.

– Igazítsa el őket, százados.

– Értettem.

Varlamov odaintette az egyik közeledő tisztet.

– Marja Fedorovna, ez itt Igor Zajkin hadnagy.

Valószínűleg ő lesz majd a maga instruktora. Igor, kísérd be a főkapitányságra az alhadnagyot. Ő veszi át Sonyin ügyeit.

Add át neki az aktákat, aztán gyere vissza! Most menjetek.

Varlamov a rendőrorvoshoz fordult, amikor Fedorovna halkan megszólalt.

– Százados úr!

– Igen?

– Hogy hívták a gyereket?

Varlamov ránézett a hideg kis testre, és egy másodpercre megint elszorult a torka.

Váratlanul ráébredt, hogy nem tudja.

Nem emlékszik a fiúcska nevére, pedig beszélt az anyjával. Nyelt egyet, mielőtt szigorúan a nőre pillantott.

– Azt mondtam, menjen!

3.

A BABAKOCSI kék volt. Hatalmas kerekekkel, felcsatolható napernyővel, és a huzathoz illő színű táskával, amibe a csecsemőellátáshoz nélkülözhetetlen töméntelen mennyiségű tégelyt, flakont, cumisüveget, pelenkát, és még ezer más dolgot lehetett elpakolni. A lány elgondolkodva figyelte, és kezével megmozgatta a fogantyút, hogy ellenőrizze, kellően puhán rugózik-e a kocsi.

Egy lépéssel a nő mögött középtermetű, vékony fiatalember toporgott. Kék öltönyben feszengett, amihez sötétszürke nyakkendőt választott, és fényes, fekete cipőt húzott. Kefehaját középen összefésülte, sápadt arcát pedig vékony, rövidre vágott szakáll keretezte. Lopva az órájára nézett. Bő egy óra múlva ott kellett lenniük a partyn. A férfi ismét a lányra pillantott, és finoman megkopogtatta a vállát.

– Szívem!

– Igen?

A férfi megmutatta a karóráját.

– Nina, igazán nem akarlak sürgetni, de egy óra múlva ott kellene lennünk Robertéknél. Nem szeretnék elkésni, tudod, hogy nem fognak hozzánk igazodni. Ha a kicsit fürdetniük kell, biztosan elviszik, és nem nézhetjük majd meg. Szép kis babalátogatás volna!

– Tudom, Dirk, tudom. De hát még mindig nem vettünk semmit! – tiltakozott a lány

– Hát éppen ez az, szívem – jegyezte meg a férfi, és elhúzta a száját. – Majdnem negyven perce válogatsz ebben az áruházban, kétszer végig jártuk a gyerekosztályt, és még mindig nincs a kosaradban semmi!

– Majd igyekszem.

– Akkor ne a babakocsikat nézegesd, légy szíves.

Nyilvánvalóan nem azt fogunk nekik ajándékba vinni, igaz?

– Igaz.

– Hát akkor?! Ne itt húzzuk az időt, kicsim.

– Jól van, jól van – adta meg magát a lány, és a kosarat felkapva elindult a ruhaneműkkel megpakolt polcok felé. – Én veszek Bennynek valami ruhát, te meg menj át a játékokhoz, és vegyél valami kisfiúnak valót!

– Kisvasút?

– Csak hathetes!

– És? Mi a gond?

– Most akkor viccelődünk, vagy sietünk?

Miután a lány ily módon egyenlített, elnevették magukat, és egy gyors csók után mindketten elindultak, hogy teljesítsék a vásárlás rájuk eső részét.

Nina Rafikova alig tíz perc alatt vásárolt egy plüss rugdalózót kardigánnal meg egy kiskabátot. Dirk van der Kloet ezalatt csillogó szemekkel válogatott a játékok között, és végül néhány rágókát, és egy kiságyra szerelhető zenélő

forgót választott. Az ajándékokat bepakoltatta egy papírtáskába, és már rohant is a kijárat felé.

A lány ért oda először, és vidáman lengette a maga tasakját.

– Olyan édesek ezek a kis ruhácskák!

– Ha te mondod.

– Mit vettél neki? Remélem, nem focilabdát.

– Volt pár leárazott egérfogó…

– Na! Nem kell mindig bolondozni. Szóval?

Dirk kinyitotta a táskát, a lány pedig gyorsan beletúrt.

– Szépek. De nem gondolod, hogy ez kicsit kevés lesz?

– Nem. Ők például még nem vettek nekünk semmi ilyesmit.

– Nekünk nincs is gyerekünk, Dirk.

– Akkor talán ez lehet az oka.

– De most tényleg! Nem lesz ez kevés?

– Fogalmam sincs. Ha úgy érzed, vegyél még valamit –

vont vállat a férfi, de azonnal meg is bánta, amit mondott –

Hohó! Azt már azért mégsem. Egy órát válogattál. Szerintem ez mégiscsak elég lesz. És most futás a kocsihoz, mert tényleg elkésünk!

– Nem lesz nagy a forgalom.

– Nem baj, akkor is indulás.

Öt perc múlva beültek a Volkswagen Golfba, és Dirk besorolt a valóban gyér forgalomba.

– Merre mész? – kérdezte a lány.

– Kimegyek a part felé, az lesz a legegyszerűbb.

Az egyik apró hídon átkelve elhagyták Haarlem belvárosát, majd a jellegzetes, barnatéglás házak sorfalai között, a gondosan nyírt bukszusokkal szegélyezett bicikliút mellett a férfi felgyorsította a kocsit.

– Mennyi kerékpáros! – merengett a lány a jobb első

ülésen.

– Nálunk ez nemzeti sport, Nina.

– Nálunk a szegénység jelképe. Az kerekezik, akinek nincs pénze kocsira.

– Nagyon más világból jöttél.

Dirk zsebében kellemetlen dallamot kezdett játszani a mobiltelefon. A férfi kotorászni kezdett a készülék után, és közben a lányra pillantott.

– Tudom, mire gondolsz. Én is utálom ezt a csengőhangot.

– Megőrjít. Azt ígérted, lecseréled.

– Le is cserélem. Arra gondoltam, letöltöm a Katyusá t, hm? Kááááálin-kákálin-kákálin…

A lány elmosolyodott, és rácsapott a férfira.

– Megint ugratsz!

– Halló! – halászta végre elő Dirk a telefont. Egy darabig hallgatott, majd meglepett hangon válaszolt: – Nem, még csak most értünk ki Haarlemből.

Egy perc múlva elbúcsúzott a hívótól, és becsukta a telefont. Kitette az indexet, majd az autóval lehúzódott a padkára.

– Ki volt az, Dirk?

– Robert.

– Mit akart?

– Lefújták a partyt. A kis Benny csúnyán köhög, éppen most indulnak vele orvoshoz.

– Nagyon sajnálom – mondta a lány, és látszott, hogy komolyan is gondolja.

– Most mit csináljunk?

– Mennyi az idő?

– Negyed hat.

– Menjünk le a partra – javasolta a lány.

– Jó. Úgyis régen nem jártam arrafelé.

A Golf alig húsz perc alatt megtette a tengerig hátralévő pár kilométert. Az autót az elhagyatott aszfaltút szélén, a dűnék tetején hagyták, ők pedig kart karba öltve megindultak egy keményre taposott ösvényen a buckák között. A tenger felől erős fuvallat áramlott, a magas fűcsomók engedelmesen hullámzottak a szél nyomásától.

– Nem igazán parti sétához öltöztem – jegyezte meg a lány, és kilépett magas sarkú cipőjéből, amit azután kézbe

vett, és maga mellett lóbált séta közben. – Nem veszed le a cipődet? A bőrtalp nem lesz kényelmes a homokban.

– Miért ne? – vont vállat a férfi, és maga is kibújt az alkalmi lábbeliből. A zoknit is levette, és belegyűrte a cipőbe.

Egy perccel később felértek a dűne tetejére. Az Északi-tenger a lábuknál hullámzott. A messzeségben óriási konténerszállító haladt Amszterdam kikötője felé, kissé közelebb pedig két vitorlás yacht használta ki a szél erejét.

Annak ellenére, hogy még csak május végére járt, igen kellemes volt a hőmérséklet, így a kishajók személyzete is vidáman hódolhatott a vízi sportnak.

Szótlanul leballagtak a lankán a partig.

– Beledugjuk a lábunkat? – vetette fel Dirk.

– Ugyan! Jó, ha tízfokos lehet a víz.

– Na, és? Az oroszok mióta nem bírják a hideget?

– Az oroszok általában bírják. Én viszont ki nem állhatom.

– Akkor várj meg itt.

Dirk leszaladt a vízhez, és megvárta, hogy egy hullám a lábáig fusson, akkor óvatosan beleeresztette meztelen talpát.

Artikulátlan üvöltéssel nyugtázta, hogy a tenger elképesztően hideg, és gyorsan visszaügetett a lányhoz.

– Jól esett?

– Nem! Baromi hideg.

– Megmondtam.

– Dehogy mondtad! Nincs benned vállalkozó szellem.

– Nekem még ez a mezítlábas séta is hűvös egy kissé, Dirk.

– Fázol? – aggodalmaskodott a férfi.

– Nem. De azért melegem sincs.

– Menjünk fel oda a tetőre – mutatott feljebb a dombok közé Dirk. – Van ott egy kiskocsma egy jókora erkéllyel.

Onnan is nézhetjük a tengert.

A lány bólintott, és pár perc múlva már forró csokoládét kortyolgatott a vendéglő teraszán, ahonnan valóban csodálatos panoráma nyílt a vízre. A tenger sárgásszürke színben ragyogott a lebukó nap fényében, a nő

pedig elandalodva figyelte.

– Mindig szürke – jegyezte meg félhangosan.

– Micsoda?

– A tenger.

– Miért, milyennek kéne lennie?

– Például kéknek, mint az Égei. Vagy zöldesnek.

– Még mindig nem értem.

– Hát nem tűnt fel? Ez a tenger mindig szürke.

Palaszürke, aszfaltszürke, ólomszürke, galambszürke, és most okkerrel kevert szürke. De mindig szürke.

A férfi elvigyorodott és ivott egy kortyot a saját csokoládéjából

– Honnan veszed ezeket?

– Miket?

– A szürkéket. A szürke az szürke. Éppen attól szürke, hogy unalmas. Legfeljebb világosszürke és sötétszürke létezik, de ennyi!

– Ugyan már – csapott évődve a férfi térdére a lány. – A szürke igenis érdekes.

– Jól van, te vagy a művészettörténész, jól van! Legyen érdekes! Ezt tanultátok az egyetemen, igaz?

– Ezt is.

– Kérsz egy pohár bort? – váltott témát hirtelen Dirk és szemével a pincért kereste.

– Nem – rázta a fejét a lány.

– Mostanában nem iszol semmi alkoholt – jegyezte meg különösebb megfontolás nélkül a férfi, de ahogy kimondta a mondatot, az hirtelen jelentéssel telt meg.

Ránézett Ninára.

– Tényleg! Te nem iszol mostanában semmit.

– És?

– Miért?

Nina Rafikova arcán mindentudó kifejezés jelent meg.

– Hát jó. Nem bírom ki tovább.

– Mit? – kérdezte gyanakodva a férfi, és rosszat sejtve maga alá húzta meztelen talpát

– Nézd, nem így akartam elmondani, de nem tudom magamban tartani tovább.

– De mit? Mondd már!

– Gyereket várok – bökte ki végül a lány.

Dirk van der Kloet egy fél percig csak nézte Ninát, majd szélesen elmosolyodott.

– Ez most komoly?

– Teljesen.

– Ez óriási! – kiáltott fel a férfi, és megölelte a lányt.

Percekig maradtak összekapaszkodva, csak egymás hátát simogatták csendesen. Amikor végre kibontakoztak egymás karjából, Dirk tele volt kérdésekkel.

– Már értem, miért bóklásztál annyit a babaosztályon!

És az a babakocsi is! Istenem, hogy lehettem ilyen vak?! Nem is Robertéknek válogattál!

– Hát, nem csak nekik.

– Micsoda boszorkány vagy! Mégis mikor akartad elmondani?

– Ezen még nem is gondolkoztam komolyan, tudod…

– De mióta tudod? – vágott közbe a leendő apa.

– Egy hete voltam orvosnál.

– És milyen idős?

– Héthetes. Januárra apa leszel.

– Nagyon örülök neki.

– Tényleg? – kérdezte Nina, és komolyan belenézett a másik szemébe.

Dirk megérezte, hogy ez most nem a bolondozás ideje.

– Össze kéne házasodnunk, Nina.

Most a nőn volt a meglepődés sora.

Melegség öntötte el, a torka összeszorult. Jó ideje várta már ezt a beszélgetést, és lám, most az másfelé kanyarodott, mint gondolta. Boldog volt. Nincs erre jobb szó. Párás tekintettel nézte a férfit. Hát végre családja lesz! Férje.

Gyereke. Tényleg új életet kezdhet. Itt. Nem Oroszországban, hanem itt.

Még egy órán át beszélgettek, tervezgették a jövőt, mígnem már valóban hűvös lett a tengeri szél. Akkor azután fizettek,

és

egymást

átkarolva

visszasétáltak

a

Volkswagenhez.

4.

MEGLEHETŐSEN FÁRADT volt már a turistacsoport.

Reggel tíz óra óta végig jártak három hagymakupolás székesegyházat, egy monostort, egy híres író nyírfáktól övezett dácsáját, valamint utolsó állomásként azt a második világháborús emlékhelyet, ahol a feliratok szerint hatvanöt évvel korábban százharmincezer német és szovjet katona veszítette életét a városért folyó több hónapos küzdelem során.

Marion Jennings igazság szerint kizárólag ezen utóbbi program miatt csatlakozott a brit turisták szervezett csoportjához. A helybéli idegenvezető nem bánta, ha némi extra baksisért a nő is hozzácsapódik a társasághoz. Neki mindegy volt, hogy huszonegy, vagy huszonkét ember ül-e a buszon, a váratlan harminc euró azonban mindenképpen jól jött. A kis Kátyának új szandál kellett.

Zöldellő dombtetőn álltak meg, és a repedezett aszfalttal burkolt, elhanyagolt parkolóban az utasok kitódultak a buszból, hogy szemügyre vegyék a környéket. Az idegenvezető a dombtető szélén épített vasbeton korláthoz kísérte a csoportot, és elhadarta a múlt század derekán történt drámai események száraz adatait, majd széles mozdulatokkal megmutatta, hogy a szembenálló csapatok merre, és hogyan próbálták átkarolni egymást.

– Lenn a völgyben önök is láthatják azt a helyet, ahol a folyó összeszűkül. Persze, ott még mindig több száz méter széles, de a Vörös Hadseregnek nem volt esélye máshol átkelni. Azon a területen éjjel és nappal hordták a bárkák, csónakok, ladikok, meg minden egyéb elérhető vízi jármű az embereket és a felszerelést az ostromlott városba. A németek ezalatt azokon a dombokon ágyúkat állítottak fel, és belőtték az átkelőt. Folyamatosan tűz alatt tartották a folyót. A levegőből Stukák és Junkersek bombáztak mindent, ami csak megmozdult a vízen. Ezrek és ezrek haltak meg még azelőtt, hogy akár csak a túlsó partra tehették volna a lábukat. Még ma sem biztonságosak azok a homokpadok. A mederben és a fövenyen több millió gránát, lövedék, akna és bomba csapódott be, és ami nem robbant fel közülük, azt egész egyszerűen nem sikerült eddig felszedni. Nem múlik el

év, hogy hárman-négyen ne halnának meg, vagy ne szenvednének

súlyos

sérüléseket

a

világháborús

robbanószerek miatt… De térjünk vissza az 1943-ban történtekhez! – váltott hangot hirtelen az idegenvezető, és a domboldalban álló rozsdás harckocsira mutatott. – Ahogy látható, kiállítottak itt néhány olyan…

Hangja lassan zsongássá folyt össze Marion Jennings fülében, és az asszony elrévedt a távolba. Pár lépést tett balra, és feltekintett az öntött betonból épült, égbetörő

emlékműre, amelyet jó harminc méterrel magasabban bronz relief díszített. Valami csatajelenetet ábrázolt, amely ezen a helyen persze nem volt furcsa. A dombormű a karbantartás hiányában az évek alatt az időjárás hatására zöldes patinát kapott, amelyet aztán a csapadékvíz kioldott. A koszos lé lecsorgott a fehér betonlapokon, több méter hosszú zöldesszürke megfolyás éktelenkedett a valaha büszke emlékművön.

ELÖL A FEKETE autó parkolt.

Régi Mercedes C180-as volt. Vastagon belepte a por, a kerekek mögött rászáradt sár felverődése látszott. Szorosan mögötte szürke Opel Omega várakozott, a langyos estében valamennyi ablaka le volt eresztve. A két férfi a Mercedes kényelmében terpeszkedett. A vezetőülésben háromnapos szakállat viselő huszonéves fiatalember ült, bal könyökét az ablakkeretre támasztotta. Hosszan megszívta a cigarettáját.

Fejét göndör haj fedte, ami zsírosan tapadt fejbőrére.

Társa szintén huszonöt körül járt, széles, kaukázusi arcában apró, koromfekete szemek fürkészték a külvilágot.

Haját tüskére vágatta, vagy az is lehet, hogy a legutóbbi simára

borotválás

óta

egyszerűen

csak

hagyta

hárommilliméteresre nőni. Ajkai között fogpiszkálót forgatott.

A rádióból valami rockzene szólt, az autó belsejében pedig négy-öt fáradt légy rótta unott köreit. Amikor valamelyik végre leült a műszerfalra, hol az egyik, hol a másik férfi azonnal lesújtott. A napsütéstől és az ápolás hiányától kirepedezett bőrborításon már több elmaszatolt légytetem hevert.

A sofőr az ajtózsebből előhalászott egy félliteres Fantát almalevet, és szótlanul meghúzta.

– Basszus, olyan, mint a húgy – prüszkölt méltatlankodva.

– Akkor miért nem öntöd ki a francba?

– Az lesz.

A vezető kinyújtotta a karját, és a kocsi mellett az aszfaltra locsolta az üdítőitalt.

Egy lepusztult mellékutcában parkoltak, alig pár saroknyira a szezon kezdetén már turisták tömegeinek otthont adó belvárosi szállodasortól. A tüskehajú a karórájára nézett, aztán sóhajtva letörölte a tenyerével a homlokán gyöngyöző izzadságot. A betonházak között várakozó autóban legalább harminc fok volt.

AZ ASSZONY összehúzott szemmel nézett fel a magasba, és a betoncsúcs hegyére illesztett ötágú csillagot figyelte. Egy másodpercre megkísértette a groteszk gondolat, hogy ez az egész valójában egy gigászi, kommunista karácsonyfa, betonból, és a tetején a csillag ugyanazt jelképezi, mint a keresztények számára szerte a világon.

Ahogy Marion elmosolyodott a furcsa ötlettől, ősz haj keretezte arcán ráncok futottak össze. Negyvenhárom éves volt, de legalább ötvennek tűnt, amit egyrészt festetlen, s immár erősen őszülő hajának, valamint cserzett bőrének köszönhetett. Nem használt sminket, és élete igen nagy hányadát szabad levegőn töltötte. A napszemüveg viselése sosem volt ínyére, így mostanra az örökös hunyorgástól erős szarkalábak jelentkeztek a szeme körül.

Foglalkozására nézve professzor volt a Chicagói Egyetem nemzetközi történelem tanszékén. Az egyetemi előadások mellett könyveket írt. Kettő még a bestseller listákra is felkerült, ami – lévén tudományos művekről volt szó – nem elhanyagolható dolog. Az asszony általában kétévente jelentkezett új művel, s az írás hónapjait hosszú helyszíni adatgyűjtés előzte meg. Így került most Oroszországba is.

A dokumentáció gyűjtésének utolsó fázisában járt, szállodai szobájában már számos dosszié volt tele a helyi archívumokból származó fénymásolt iratokkal, bőröndjében pedig számos pendrive tartalmazta a még élő és fellelhető

szemtanúk akadozó beszámolóit. A kötet vázlata már elkészült, és a laptop memóriájában arra várt, hogy elküldje

az egyetemi kiadó e-mail címére. Már csak ez a kirándulás hiányzott. Hogy saját szemével lássa a csata helyszínét. A saját bőrén érezze a környéken lengedező szellőt. Hogy talán megérintse a holtak lelke.

Az idegenvezető semmi olyat nem tudott neki mondani, amit már ne tudott volna, sőt, valószínűleg még Jennings professzor tarthatott volna számára előadást a történtekről.

Most csak azért csatlakozott a korai nyaralásukat töltő

britek csoportjához, hogy ne egyedül kelljen ide felautóznia.

Elfordult a monumentális építménytől, és lepillantott a mélybe.

A SOFŐR belenézett a két ülés közötti tárolóba, és felemelte a régi, ütött-kopott Nokia mobiltelefont.

– Szólalj már meg!

– Nyugi – intette a társa.

– Órák óta várunk.

– És talán még órákig – a tüskehajú kibillenthetetlen volt a nyugalmából.

– Pisálnom kell.

– Akkor eredj! Ha hívnak, azonnal megyünk, úgyhogy vizelj, amíg lehet.

A borostás figura morogva kikászálódott az ülésből, és nagyot nyújtózott a kocsi mellett. Hátán széles verejtékfolt rajzolódott ki ott, ahol már órák óta az ülésnek dőlt.

Odasétált

a

kocsi

jobb

oldala

mellett

álló

hirdetőoszlophoz, és ráérősen könnyített magán. Láthatóan a felragasztott milliónyi hirdetést tanulmányozta, mialatt elvégezte a dolgát. Amikor felrántotta a nadrágján a villámzárat, megakadt a szeme egy cédulán. Letépte, és a kocsit megkerülve visszaült a helyére.

– Nézd csak, mit találtam!

– Mit? – kérdezte minden látható érdeklődés nélkül a tüskehajú.

– Azt mondja, hogy: „szőke, nagy mellű diáklány keresi tanárát, aki megróná az elkövetett hibákért.” Van egy telefonszám is.

– Na és?

– Jól hangzik, nem?

– Hülye vagy. Tele van a város ezekkel a kurvákkal.

Mitől lenne pont ez érdekes?

– Azt írja, hogy szőke és nagy melle van.

– Mind azt írja.

A sofőr vállat vont.

– Azért én ezt csak elrakom. Ha végeztünk, talán felhívom.

– Ha végeztünk, inni fogsz, mint a kefekötő, nem pedig a dugáson jár majd az eszed.

– Az is lehet.

Nem volt mit mondaniuk, így elhallgattak.

A nap lassan lebukott a házak mögött, és hirtelen bealkonyult. Az árnyak összeértek, a közvilágítás lámpái pedig zizegve próbáltak életre kelni.

A FOLYÓ békésen nyújtózott keresztül a lapos vidéken, s csak a környéken emelkedett egypár nagyobb domb, meg a távolban néhány alacsony, lankás hegy.

Balra a város látszott, ameddig csak a szem ellátott.

Párás meleg volt, június eleje, és ez nem tett jót a légszennyezésnek. A szmog szürke leplet terített a lakótelepek, ipari negyedek, és a kiterjedt óváros fölé. A házak cseréptetőinek erdejét számtalan helyen kisebb-nagyobb zöld foltok tarkították. A helyiek kétségbeesett próbálkozása,

hogy

a

természetet

bevigyék

a

betonrengetegbe, azt eredményezte, hogy mindenütt parkokat, és ligeteket telepítettek. A világháborús bombázások során egész háztömbök tűntek el a föld színéről, és ezeket aztán sokszor nem is építették újjá, hanem a házaikban szörnyethalt emberek emlékének szentelt parkokat ültettek. A professzort meghatotta ez a kétségbeesett próbálkozás, hogy jóvá tegyék azt, amit ember a természettel, és ember az emberrel szemben elkövetett.

Elszakította tekintetét a várostól, és visszasétált a mellvédhez. A turisták lassan a busz felé kezdtek szállingózni, az idegenvezető pedig lopva az órájára nézett.

Marion Jennings nem tudhatta, hogy a férfi éppen azon töpreng, vajon nyitva lesz-e még a közelmúltban nyugati mintára épült bevásárlóközpontban az a francia tulajdonú cipődiszkont, ahol Kátyának megveheti az új lábbelit. Ha egy óra alatt visszaérnek a városba, és ki tudja tenni a turistákat, akkor minden bizonnyal.

Marion Jennings lenézett a domboldalon, és a régi csata emlékeként otthagyott, kilőtt harckocsit bámulta. Az egyenletesen hullámzó, térdig érő zöld füvet csak pár liget törte meg egészen odáig, ahol kilométerekkel lejjebb véget ért, és átadta helyét a folyópart fövenyének. Korábban az irodalom is a kedvencei közé tartozott, évekig tanított verselemzést az egyetemen, mielőtt végleg a történelmet választotta. Nézte a tájat, ahol a tank roncsán kívül semmi sem utalt a hetvenegynéhány évvel korábbi vérengzésre. Carl Sandburg verse jutott az eszébe:

„A fű vagyok, mindent betemetek.

Két év, tíz év, s utazók kérdezik a kalauzt: Miféle hely ez? Hol vagyunk most?

A fű vagyok.

Engedjetek dolgoznom.”

Lám, a fű tényleg mindent betemet…

– Legyen szíves!

Marion Jennings összerezzent, és az idegenvezetőre pillantott. A férfi a busz ajtajában állt, és az utolsó néhány angolt terelte fel az utastérbe. Már csak a professzorasszony hiányzott.

– Jövök már – kiáltotta rekedten, és felsietett a koszos betonlépcsőn a járó motorral várakozó Ikarushoz.

A SOFŐR TÜRELME a végét járta.

– Meddig várunk még?

– Ameddig csak kell.

– Unom.

– Ki nem szarja le? Ez a dolgod.

– Akkor is unom – a vezető látványosan ásított, majd kinézett az ablakon. A szomszéd házból egy kurva lépett ki, megigazgatta képtelenül rövid szoknyáját, feljebb nyomta a melleit a félkosaras melltartóban, és bizonytalanul jobbra-balra tekingetett. Láthatóan nem egészen tudta eldönteni, merre is kezdje az éjszakai műszakot. Azután észrevette az alig tizenöt méternyire várakozó autókat és egy tétova lépést tett feléjük. A tüskehajú kinyújtotta kezét az ablakon, és mutatóujjával nemet intett a nőnek. Az jobbnak látta, ha rögtön továbbáll.

Amikor egy perc múlva befordult a sarkon, a sofőr bosszúsan nézett a társára.

– Belefért volna egy gyors furulya.

– Megmondtam, dolgozunk.

– Még órákig várhatunk!

– Nyugi.

Ebben a pillanatban felciripelt a Nokia. A sofőr tanácstalanul meredt a készülékre, mire a másik megbökte.

– Mi lesz már? Erre vártál, nem?

A borostás férfi lenyomta a hívásfogadó gombot.

– Igen?

Alig tíz másodperccel később véget is ért a beszélgetés, a sofőr pedig a másik férfira pillantott.

– Indulhatunk.

A tüskehajú válasz nélkül kilökte az ajtót, és hátrasietett a szürke Opelhez, menet közben előhalászva a zsebe mélyéről annak indítókulcsát. A borostás közben áthajolt a bokszon, és a kesztyűtartóból mágneses talpú taxilámpát vett elő. Ellenőrizte az elemeket, azután felkattintotta a lámpát, mire az utasteret borostyánsárga fény töltötte be. Aztán kiszállt egy pillanatra, a tetőre helyezte a szabad jelzést mutató lámpát, indított, és a szürke Opel után iramodott.

AMIKOR MÁSFÉL órával később az angol csoport szállása, a Hotel Gorkij előtt megállt a busz, már besötétedett. Kilencre járt az idő, a közvilágítás többé-kevésbé működött, és különös, narancssárga fénybe vonta a környéket. Talán minden harmadik-negyedik lámpa azonban sötéten állt. Vagy huligánok dobták ki, vagy egyszerűen csak a karbantartást hanyagolták el.

A professzorasszony fáradtan lekecmergett a járdára, és az utcán elbúcsúzott az idegenvezetőtől, valamint alkalmi útitársaitól.

Amikor

egyedül

maradt,

tanácstalanul

körülnézett, de sehol sem látott taxit. Az üvegportálon keresztül benézett a Gorkij halljába, de látta, hogy a recepciónál a britek feltorlódtak, az ajtónálló pedig az ügyeletesnek segédkezik a kulcsok kiosztásában meg az üzenetek átadásában. Visszanézett az utcára, és balra pillantott. Az ő szállodája, a Kirov kilenc háztömbnyire feküdt. Gyalog talán negyedóra séta. Az idő kellemes volt,

ezért már-már úgy döntött, hogy nekivág, amikor az egyik mellékutcából poros fekete Mercedes dugta ki az orrát. A kocsi éppen őfelé indexelt, és ahogy bekanyarodott, látta, hogy a tetején sárgán világít a taxilámpa.

Marion Jennings a járda széléhez lépett, és felemelte a kezét. A kocsi kényelmesen odahúzódott mellé, és a jobboldali ablak leereszkedett. A sofőrülésben borostás fiatalember terpeszkedett, füle mögé egy cigaretta volt tűzve.

– Da?

– Beszél angolul?

– Nyet. Kudá?

– Hotel Kirov – mondta az asszony, majd hozzátette: –

Oké?

– Da, da, oké!

A professzor kinyitotta a hátsó ajtót, és bekászálódott a széles ülésre, amely nem mostanában látott kárpittisztítót.

A kocsi azonnal nekilódult, még az ajtót is a lendület csapta be. Az asszony nem lepődött meg, már volt némi tapasztalata a helybeli sofőrök modorával kapcsolatosan. Ahogy körülnézett, az ablakon német feliratú matricára lett figyelmes. Annyit tudott kisilabizálni, hogy egy hannoveri cég hirdette a kocsiba beépített lopásgátló rendszerét. Lehet, hogy a cég nem örülne annak, ha most itt látná a Mercedest.

Marionnak eszébe jutott egyik müncheni kollégájának vicce, aki szerint az orosz utazási irodák a következő szlogennel csábítják

hazájukba

a

német

turistákat:

„Jöjjön

Oroszországba – a kocsija már úgyis itt van!”

A taxi hirtelen jobbra fordult, és behúzott egy mellékutcába. A professzor meglepődött. A Kirov ugyanazon az úton feküdt, ahol a Gorkij, így semmi sem indokolta a kitérőt.

– Hová megyünk?

A sofőr nem válaszolt, csak a gázra lépett. Az asszony elhanyagolt, málló vakolatú lakóházakat látott elsuhanni két oldalt, és parkoló kocsikat a járdaszegélynél.

– Hé!

A központi zár olyan hangosan kattant, hogy a nőben azonnal megdermedt a vér.

– Mit akar?! – sikoltotta, és előrehajolt, hogy megkopogtassa a vezető vállát, ám ekkor tekintetük összeakadt a visszapillantó tükörben. A férfi egy pillanatra komolyan rámeredt, majd felmutatott egy fekete pisztolyt, és

úgy tette keresztbe az ajkain, mintha csak a mutatóujja lenne. Egyértelmű volt a jelzés: fogja be a száját.

Marion Jennings rémülten visszahuppant az ülésre.

Eszébe jutott, amit a konzulátuson hallott: ha ki akarják rabolni, engedelmeskedjen. Szó nélkül adjon át mindent, ne ellenkezzen. Ez nem Csecsenföld, és nem a Kaukázus – még ha az nincs is olyan messze – hanem Oroszország: ritkább az emberrablás, a gengszterek inkább a pénzre, utazási csekkre, ékszerre mennek. Néha még a márkásabb ruhadarabokra is, tehát arra, ami könnyen pénzzé tehető, vagy eleve azonnal elkölthető.

Nyugi, Marion! – suttogta maga elé a professzor. Csak fogadj szót, és nem lesz semmi baj!

A Mercedes még tíz percet száguldott, amikor a férfi hirtelen félrerántotta a kormányt, és beletaposott a fékbe. A nagy kocsi csúszva megállt. A sofőr azonnal kihúzta a kulcsot, kiugrott a vezetőülésből, és megkerülte az autót.

Marion Jennings tágra nyílt szemmel meredt rá, ahogy megállt a hátsó ajtónál, és feltépte azt. Megragadta a nő

vállát, és kirángatta az autóból.

Az asszony meg akart szólalni, de egy óriási pofon belé fojtotta a szót. Az ütés erejétől a földre zuhant, feje keményen nekikoppant egy düledező kovácsoltvas kerítés beton lábazatának. Ahogy megtapogatta a tarkóját, érezte, hogy vér szivárog a felhasadt bőrből. Felnézett.

A sofőr ott állt felette, kezében hanyagul lóbálta a fekete pisztolyt, de nem őt nézte, hanem arra figyelt, ahonnan érkeztek. Alig tíz másodperccel később fénycsóva vetült a Mercedesre, és egy szürke Opel fékezett mellettük. A vezető kiszállt. Ő is egyedül volt. Pár szót váltott a borostás taxisofőrrel, aki átadta a pisztolyt, és visszament a Mercedeshez. Felállt a küszöbre, és levette a tetőről a mágnessel odatapasztott taxilámpát, amit egy mozdulattal kikapcsolt, majd bedobott a kesztyűtartóba. Marion most ébredt csak rá, hogy a kocsin semmiféle matrica nincs, ami arra utalna, hogy valóban taxiba szállt be.

A frissen érkezett fiatalember leguggolt elé, és komoly tekintettel méregette, miközben a pisztolyt rászegezte.

– Ért engem? – kérdezte erős akcentusú angolsággal.

– Igen. Nézze, ha…

– Pofa be! Pakolja ki a zsebeit!

Az asszony elkezdte kirakodni a zsebei tartalmát. A taxisofőr közben visszatért, és kiborította a nő táskáját a porba, majd turkálni kezdett benne.

– Vegye le az órát a gyűrűt meg a nyakláncot!

Marion Jennings szó nélkül engedelmeskedett. A két gyűrű, a vékony aranylánc és a fülbevaló a földre hullott.

Talán háromszáz dollárt ért az egész, a professzor sosem adott igazán a látszatra. Az opelos férfi közben felvette az útlevelet, és tanulmányozni kezdte.

– Marion Jennings?

– Igen.

– Született?

– Ezerkilencszáz-hatvannégy, Hawkins, Wisconsin.

– Hol lakik?

– Chicagóban.

A nő látta, hogy a taxisofőr elrakja azt a pár száz dollárt, eurót, és néhány ezer rubelt, amit a táskájában és a zsebében tartott. Hunyorogva körülnézett, és szemben fákat vett észre, ahol a kocsi reflektora megvilágította a környéket.

Néhány sírkövet is felismert, melyekre Dávid-csillagot faragtak, és ekkor ráeszmélt, hogy egy temetőbe hozták, ő

pedig a kerítés tövében ül.

– Vannak rokonai?

– Csak egy féltestvérem és egy nagynéném.

– Ők hol laknak?

– Mindketten Chicagóban.

A férfi bólintott, majd felemelte a fegyvert, és két méter távolságról megcélozta a professzor homlokát.

Marion Jennings szeme kitágult, szája elnyílt, de már nem volt ideje megszólalni.

Az első kilencmilliméteres golyó a bal szeme fölött hatolt a koponyába, és a rendkívül kicsi távolság miatt nem okozott neki gondot, hogy áttörje a csontot, szétzúzza a bal agyféltekét,

majd

egy

féltenyérnyi

koponyadarabot

kirobbantva a tarkón át távozzon. A második, a nyakat ért lövés már csak felesleges biztosíték volt. Ez felszakította az artériát, de a szívműködés azonnali leállása miatt a vér már nem spriccelt a szabadba, hanem egyszerűen csak a gravitációnak engedve csordogált ki a földre.

A professzor értetlen, rettegő szemei még akkor is a semmibe bámultak, amikor a két kocsi két különböző

irányban távozott a temetőből. Ahogy elmentek, és a környék

is elcsendesedett, a holttest egyedül maradt a sötét éjszakában.

5.

A KÁVÉSCSÉSZÉK majdnem mind üresen álltak. Egy ideje senkinek sem volt kedve, hogy megint töltsön az asztal közepén álló kannából, így a méregerős ital lassanként langyossá hűlt.

– Erről az ügyről ennyit. Most pedig térjünk rá a gyermekrablás-sorozatra! – mondta határozottan Adrian Varlamov. Maga elé húzta az ügy arasznyi vastag aktáját, majd várakozón felnézett. Az asztalt körbeülő nyomozók azonban csak ingatták a fejüket, és eszük ágában sem volt felütni a szinte mindegyikük előtt ott heverő jegyzetfüzetet.

– Én ezt komolyan nem értem – dünnyögte végül egy pocakos detektív, aki műszálas inget viselt, és a hóna alatt sötét izzadságfolt éktelenkedett.

– Mit nem értesz? Ennyi volt – morogta a szemben ülő

ősz hajú Popovics százados.

– De hát ki fogja megcsinálni ezeket az ügyeket?

– A kerületek nyomozói.

– De ott nem ért hozzá senki!

– Azok sem butábbak, mint mi. Majd megtanulják.

Időbe telik, de miért ne tudnák megtanulni? Amúgy meg: szerinted ez az egész kit érdekel?

– Az embereket!

– Az emberek leszarnak minket, barátom – hajolt előre egy főhadnagy. Rágyújtott egy cigarettára, aztán a füstöt belefújta a sarokban zörgő ventillátorba. – Az embereket csak akkor érdekli a rendőrség, ha valami bajuk van, de nézzünk szembe a ténnyel: alapjában véve utálnak minket.

– Majd érdekeljük őket, ha nem lesznek időben elfogva a gyilkosok! – vetette ellent az izzadó nyomozó.

Varlamov, a született cinikus vállat vont.

– Miért? Most elfogjuk őket időben? Csend lett.

Hirtelen mindenki kínosan érezte magát.

A százados elhúzta a száját, és rácsapott tenyerével az előtte fekvő aktára.

– Uraim, erről kéne beszélnünk inkább, meg a halott kisfiúról, nem pedig a rendőrség átszervezéséről. Hat éve folyamatosan átszerveznek minket, mégis itt vagyunk, és tesszük a dolgunkat…

– Már elnézést, Adrian – kezdte lassan, megfontoltan az ősz hajú százados, aki szemközt ült az Erőszakos Bűncselekmények Osztálya vezetőhelyettesével –, de nekem is vannak gyerekeim. És el kell őket tartanom. Mégis, hogy a fenében gondolják ott fent, hogy bejelentik, megszűnik az EBO, de mi azért dolgozzunk csak úgy, mintha mi sem történt volna?! Lehet, hogy egy hónap múlva az utcán vagyunk.

Varlamov együttérzőn nézett rá.

– Megértelek én, Igor, de hát ez van. Azt mondták, hogy mindenkinek lesz munkája az átszervezés után is. Különben meg azon sem lepődnék meg, ha egy idő múlva szép csendben elfelejtenék ezt az átszervezést.

Csend támadt.

– És ezt el is hiszi, százados úr? – kérdezte végül egy fiatal nyomozó az asztal túlsó feléről.

Minden szem a csoportvezetőre szegeződött. Most erre mit mondjon? Kitérő válasz mellett döntött.

–

Egyelőre

csak

annyi

a

biztos,

hogy

finanszírozhatatlan a jelenlegi felállás, és ezért kell megszüntetni a főkapitányságot. Annyit közöltek az eligazításon, hogy döntés született a megszűnésről, és arról, hogy az ügyeinket a kerületek kapitányságai veszik át, az emberek pedig oda kerülnek át. Hogy mikor, és hogyan fog ez lezajlani, arról nincs információ.

– Tehát döntés van, de a részletek még ki sincsenek dolgozva?

– Úgy tűnik. Valaki fent eldöntötte, hogy spórolni kell.

Egyelőre ennyi.

Varlamov tudta, miről beszél, mert már átélt néhány átszervezést. Pontosan tudta, hogy itt most hónapokig, amíg el nem dől minden egyes ember további sorsa, a kutya sem fog a munkával foglalkozni.

Mindenki a helyét keresi majd.

Lobbiznak.

Régi ismerősöket hívnak fel protekció reményében, irodáról irodára járva esélyt latolgatnak, az újabb hírmorzsákat és pletykákat elemzik, és oda-vissza megrágnak minden új információt.

A bűnözők meg röhögnek a markukba, mert pár hét alatt rájönnek, hogy a rendőrség leállt – illetve csak alapjáraton üzemel. Az ügyekben csak annyi munkavégzés

lesz, hogy senkit ne lehessen érte felelősségre vonni, de egy tollvonással sem több.

Az emberek csak mímelik majd a munkát.

A szervezeti bizonytalanság a rendőri munka halála.

Senki sem fog nekimenni a városban a gazdasági bűnözés érdekköreinek, amikor talán egy fél év múlva éppen tőlük kell majd munkát kérnie. A százados pontosan tudta, hogy megy ez: az előző pár átszervezést beosztottként élte át. Nem voltak illúziói arra nézve, vajon tudja-e majd az embereit motiválni. Mégis meg kell persze kísérelnie. Vagy pontosabban: úgy kell tennie, mint aki megkísérli. Neki ez a munkája, neki ezt kell mímelnie.

Felsóhajtott, és megint rácsapott az aktára.

– Beszéljünk végre a stadionban talált gyerekről!

– Nem haladtunk semmit, főnök.

– Úgy tűnik viszont, hogy leállt a gyilkos. Az elmúlt hat hétben nem volt újabb eset.

– Kilenc nem volt elég, emberek?

– Ne szívja már magát, főnök! Az osztályvezetőt sem érdekli a dolog – intett oda az ősz Igor Popovics.

– De engem érdekel! – csattant fel Varlamov, és most már igazán dühösnek érezte magát. – Ez egy emberrablás-sorozat, emberek! Kilenc gyermeket rabolt el az ismeretlen szemétláda nyolc hónap alatt! Az utolsó hármat meg is ölte!

Mi a kurva nénikétek van?! Nem érdekel, hogy mi lesz velünk, de azokat a gyerekeket meg kell bosszulnunk! És meg kell akadályoznunk, hogy újabb gyilkosság történjen!

Szedjétek már össze magatokat, a kurva életbe! Ez lenne az én

híres

gyilkossági

stábom?

A

legjobbak

egész

Oroszországban?

Varlamov gúnyosan végigmérte őket, de éppen az ellenkező hatást érte el. A nyomozók dacosan ültek vele szemben, és a százados hirtelen megérezte, hogy egyedül maradt az asztalnak ezen az oldalán. Egyedül maradt a saját embereivel szemben, és úgy tűnt fel előttük, mint annak az átszervezésnek a kardos védelmezője, amit egyébként maga is a pokolba kívánt. Hogyan történhetett ez meg?

A tapasztalt Popovics megérezte a kínos dilemmát, és halkan megszólalt.

–

Jól

van,

Adrian.

Most

elmondtad,

amit

parancsnokként el kellett mondanod. Mindenki hallotta.

Tudjuk azt is, hogy ugyanúgy érzel a dolgokkal kapcsolatban, mint mi. De te is érts meg minket.

– Megértelek. Azt viszont nem értem, hogy miért nem vagytok hajlandóak ezzel a gyilkossal foglalkozni…

– Hogy mi nem vagyunk hajlandóak? Mi? Évek óta csináljuk a munkánkat, Adrian, méghozzá rendesen. Évi két-háromszáz túlórát teljesítünk, és ezt a szar fizetést adják érte, ami megélni kevés, éhen halni meg sok. És akkor valami seggfej, innen kétezer kilométerre kitalálja, hogy nem jól dolgozunk, nem kellünk. Szívesen kivittem volna azt a nagyokost oda a stadionba, hogy megmutassam neki annak a kisfiúnak a szemét. Mondja neki, hogy nincs szükség ránk!

Úgyhogy ne papolj itt nekem hivatástudatról! Abból nem élünk meg.

Varlamov kelletlenül bólintott. Ha már Popovics is így beszél, akkor tényleg nagy a baj.

– És még valami – folytatta Igor. – Nyilvánvaló, hogy nagy többségünk nagyon hamar el fogja hagyni a rendőrséget.

– Talán éppen ez a cél – jegyezte meg balról a fiatal nyomozó. – Hogy magunktól menjünk el.

– Az államnak nem kellünk.

– Majd kellünk másnak.

– Szerintem vegyük fel a végkielégítést, és hagyjuk a francba az egészet!

Rögvest röpködni kezdtek az ötletek.

– Alakítsunk egy magánnyomozó irodát! – vetette fel egy másik, idősebb detektív.

– Azt nem tehetjük – csóválta a fejét Popovics. – A törvény szerint a leszerelés után három évig nem foglalkozhatunk magánnyomozással.

– Na és? Leszarom a törvényt, Igor, ahogy az is leszart engem! Majd úgy hívjuk magunkat, hogy „problémamegoldó iroda”. Vagy valami ilyesmi.

– Jogi tanácsadás?

– Például! Belefér a profilba.

– Évek óta rakunk össze komoly bűnügyeket kockáról kockára úgy, hogy aztán a bíróságon is megállja a helyét a bizonyíték. Mostantól az lesz a feladatunk, hogy ízekre szedjük őket. Pontosan tudjuk, melyek azok a pontjai egy nyomozásnak, amit megbolygatva úgy omlik össze a bizonyítéklánc, mint a kártyavár.

– Fiúk, ha komolyan gondoljátok, van egy ügyvéd ismerősöm, ő vevő lenne erre az ötletre. Ő képviselné a védelmet, mi meg a keze alá dolgoznánk. Két-három nagyobb nevet kihozunk az előzetesből, és utána már hírnevünk lesz…

– Dől majd a lé…

Varlamov hitetlenkedve kapkodta a fejét.

A legjobban azonban az lepte meg, hogy nem tudja őket elítélni. Megértette, hogy már nem a munka számít nekik, hanem az egyéni túlélés. El akarják tartani a gyerekeiket, és fenn szeretnék tartani legalább azt a szerény egzisztenciát, amit eddig megteremtettek.

Érezte, hogy valami nagyon el van cseszve ebben a világban, ha ezek az emberek arról töprengenek, hogyan lehetne gyilkosokat szabadlábra helyeztetni.

Varlamov felállt, és a hóna alá csapta a vaskos iratköteget.

A szobában csend támadt, ahogy kikecmergett a forgószékből, megkerülte a hosszú tárgyalóasztalt, és a kijárat felé indult. Amikor megfogta a kilincset, utolérte Popovics hangja.

– Hová mész, Adrian?

– Keresek valakit, aki még el akarja kapni a gyilkost.

– És hol találsz most ilyet ebben az épületben?

– Majdcsak lesz valaki.

– Adrian!

– Igen?

– Azt hiszem, itt kellene maradnod. A jövőnkről döntünk éppen.

– A jövőnkről az állam dönt, Igor.

– A miénkről már aligha. A saját kezünkbe vesszük az ügyünket.

– Komolyan gondoljátok meg, fiúk! Nem hiszem, hogy lesz visszaút.

– Komolyan meggondoltuk. Már hajnal óta ezt rágjuk.