részlet

CORVINA

© B. Szabó János, 2006, 2011, 2013, 2024

Sorozatterv: Kiss István

Kiadja a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Negyedik, felújított kiadás.

ISBN 978 963 13 7023 2

ISSN 1787 4629

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Szüleimnek és Emesének

Tartalom

Volt egyszer egy ország…

A lavina útjában

A görgeteg…

…megindul

Az első akadály

Háborúban az ország

Hiányzott-e a „fekete sereg”?

Kinek a dolga az ország védelme?

Az 1521. évi hadjárat

Vihar előtti csend (1522–1525)

A szultán ismét Budára tart

Lajos király koronái

Egy halott herceg szelleme

A cognac-i liga és a speyeri gyűlés

Az 1526. évi hadjárat

A nándorfehérvári hadiszemle

A Szerémség védelme

A királyi tábor

Nemesek, parasztok, zsoldosok

Fegyveresek, huszárok, darabontok

Mi kell még a háborúhoz?

A magyar vezérek

A mohácsi csata

Miért pont Mohács?

Támadni vagy védekezni?

Ibrahim nagyvezír jövetele

Hol is volt a csata?

Tomori támad

A király megindul

Veszélyben volt-e a szultán élete?

Mi is veszett Mohácsnál?

Mohács után

Appendix: Hitek és tévhitek

Szapolyai és Frangepán hada

Szándékosan késett-e az erdélyi vajda?

Hogyan halt meg Lajos király?

A mohácsi tömegsírok

Válogatott bibliográfia

Képjegyzék

Jegyzetek

Volt egyszer egy ország…

Húsz éve jelent meg egy török történeti munka magyar fordítása. Szerzője, İlber Ortayli úgy véli: „egy szerzőt nem érhet nagyobb öröm és megtiszteltetés annál, hogy egy olyan nép nyelvén szólalhat meg, amely – akárha nemzeti sport volna – a legmagasabb szinten műveli a történettudományt”1 Ez az elismerés egy szomorú paradoxont foglal magába: a mai magyarság jelentős részét aligha foglalkoztatná a nemzet múltja, ha a török történész könyvének tárgya, az Oszmán Birodalom egykor nem juttatta volna országunkat a megsemmisülés szélére, s nem terelte volna hazánk sorsát máig ható kényszerpályákra. Valószínűleg nem véletlen, hogy épp a romlás kezdetét szimbolizáló mohácsi csata kutatása az, amit a hazai történettudományon belül szinte „sportszerűen” művelnek. Csak az elmúlt ötven évben majd harminc szakmai cikk, tanulmány és könyv foglalkozott behatóbban ezzel az eseménnyel – emellett legfeljebb a magyar őstörténet számít ennyire népszerű témának a régmúltból.

Az emberi lélek hajlik rá, hogy egy-egy kudarc vagy siker magyarázatát a körülményektől függetlenül magában vagy abban a közösségben keresse, melyhez tartozik. Így igazolódik a szerencsés körülmények közé került népek kiválósága történelmükben visszamenőleg is, de így fedezik fel a kudarcok „okait” is egy nép múltjában. Ez a szemlélet jellemezte a hazai közélet és a történettudomány számos szereplőjét is, emiatt válhatott az idők folyamán „Mohács”-ból előbb az ország népét sújtó isteni büntetés, majd a nemzet erkölcsi romlását felmutató példázat, holott a csata előtt kevesen jósoltak volna végromlást országunknak.

Ha felütünk néhány 16. század eleji történeti munkát, vagy belelapozunk az egykori diplomaták jelentéseibe, úgy tűnhet, hogy akkoriban szinte mesebeli országnak számított hazánk az idegenek szemében. „Először vegyük szemügyre – írta egy Habsburg szolgálatban álló humanista diplomata, Cuspinianus – a föld jóságát, a mező termékenységét, mely szőlővel, mindenfajta gyümölccsel, kertektől viruló hegyekkel, dús rétekkel annyira kitűnő, hogy Itália sem múlja felül […] Hosszú tapasztalat bizonyítja, hogy Temesvár közelében, ha valaki kavicsot vet, az három év múlva búzává változik. Melyik paraszt megy ölre ebben az országban szomszédjával a mezsgye átlépése miatt? Hiszen mindenkinek szabadságában áll annyi holdon vetni és aratni, amennyin akar. … egyébként ez a föld, ha művelik, annyi termést ad, hogy két királyságnak is elég lenne […] Vannak vásárok Ausztriában … ahová sok ezer ökröt hajtanak föl, melyet Bajorországon keresztül a tiroli hercegségbe és Svábföldre visznek. Azon kívül, melyeket egész éven át hetenként két-, háromszázasával adnak el Bécs városában, hogy az ember azt hihetné, egész Magyarország kifogyott az ökörből, baromból. […] Most a különféle ásványokra térek, melyeket e föld bőségesen termel, hogy ebből bárki megítélhesse, egyedül Magyarország rendelkezik bőségesen és gazdagon annyi ásvánnyal, amennyit más vidékek csak apránként és szűköcskén teremnek. Hogy a hitványabbjával kezdjem, dúskál ez a tartomány kénben, míniumban, lazúrkőben, higanyban, vasban, ólomban, rézben, akkora tömeggel, hogy kereskedelmével sok vidéket ellát. Tiszta, középfinom és gyenge – tehát mindhárom létező minőségű – ezüstben, ugyanígy aranyban is, amit a legtisztább alakban bőségesen ásnak az aranybányákban, továbbá, amit ügyesen a vizekből mosnak ki, és a fövenyből gyűjtenek, és ami a hegyekben, mint valami forgács, gazdagon terem. […] Úgyhogy ami a természet jóságát illeti, e földet bízvást a többi elé helyezhetjük, és méltán nevezhető a királyságok királyságának.”2

II. Lajos

Hieronimus Wirix rézmetszete, 1536 k.

Ennek a pompás országnak a trónjára 1516-ban egy tízéves árva gyermek, a Jagelló-családból származó II. Lajos került, aki idővel nagy reményekre jogosító, délceg fiatalemberré vált. „Nyúlánk, kortársainál magasabb, – számolt be róla Velence követe, Vincenzo Guidoto, aki az ifjú uralkodóval már huszadik születésnapja után találkozott – széles vállú, szép testű, de nem oly szép arcú, jóságos szemű, orra, ajka és többi arcvonása meglehetősen erős. Jól fejlett, erőteljes, minden fáradságra alkalmas, igen kiváló a fegyverhordozásban, az ő sajátos lovagjátékukban, vadászaton is a legjobb, nem fél sem hidegtől, sem melegtől. Szereti a nyilat, a kézíjat, a puskát és hasonló dolgokat, melyeket használ is. Amikor szabadideje van, gyönyörködik a zenében és főként a zenejátszásban, jó felfogása van, és emberséges mindenkivel, sohasem bánkódik, mindig vidám, bőkezű, minden tanulmányra alkalmas. Gyönyörködteti a saját kezű faragás és más hasonló munkák. Beszéli a magyar, cseh, lengyel, latin és német nyelvet, ért valamit olaszul, és néhány szót beszél is. Őfelsége szeret mindenkit, és nem tud haragudni vagy megsérteni bárkit, nem kíván semmit másoktól, nem tud senkitől semmit megtagadni, nagylelkű, jámbor, mindennap misét hallgat, ünnepnapkor prédikációs és zenés misén van jelen.”3 Kívánhatott volna-e keresztény ország nála derekabb királyt?

A gazdag földeket nem csekély hadinépe védte, mert „a magyaroknak az a szokásuk, – írta Pierre Choque, a bretagne-i hercegség heroldja – hogy ha a király hadba száll a török ellen, mindenki, aki botot tud venni a kezébe, a maga szabad akaratából vele megy. Ez az a nemzet, amelytől a törökök leginkább félnek, mert jó harcosok és vakmerők: hozzá vannak szokva ahhoz, hogy 3–4 hónapot is a szabad ég alatt töltsenek, nem fekszenek ágyban, nincs egyebük, mint egyetlen köpeny, azt hordja mindenki, még ha herceg vagy báró is”.4

E spártai erényekhez Ludovicus Tubero ragusai történetíró szerint szinte spártai mintájú államszervezet társult. Szerinte az országot ugyan „sok nép lakja,… mégis egyedül a magyar nemesség rendelkezik szavazati joggal a gyűléseken a főpapsággal együtt, akik a legfőbb helyet bírják náluk. A magyaroknál pedig azokat tartják nemeseknek, akiknek egész élete katonáskodással telik el, és akik messze távol vannak a városi műveltségtől – ugyanis úgy tartják, hogy a kézművesekre és a kereskedőkre jellemző, hogy a városokban laknak …mivel Magyarország ereje nem a városokban és várakban vagy más efféle építményekben rejlik, hanem a hadseregben, ami pedig nemesekből áll. A nemesek pedig nem a városokban laknak, amelyekből Magyarországon – mint mondottam – kevés van, hanem a nemesek mindegyike birtokának falvában él tetszése szerint, senki parancsának nem engedelmeskedvén, kivéve a királyt”.5

Öt évszázad távlatából talán ma is ilyen szemmel tekintenénk vissza a középkori Magyar Királyságra, ha 1526. augusztus 29-én egy nyáresti zivatarral nem foszlik szét az aranykor délibábja. Azóta minden generáció próbálta valahogyan megmagyarázni a mohácsi kudarcot, amely a nemzeti sorstragédia szimbólumává vált a magyar történeti tudatban. Az esemény magyar kortársai a vereség okaként még csak a magyar hadvezetés hibáit, az ellenség hatalmas túlerejét és a törökök „hadicselét” emlegették, a külföldiek pedig ezeken kívül a főurak árulását és a magyarok gyávaságát, fegyelmezetlenségét és csata előtti fékezhetetlen elbizakodottságát bírálták.

A későbbi korok historikusai – miután Világos és főként Trianon már jócskán beárnyékolta a magyarság történelmét – még szigorúbbak voltak, de nem tértek el lényegesen a kortársak ítéletétől. A reneszánsz történetírók jellemrajzokra és az emberi erényekre támaszkodó magyarázatainak nyomán a 19. században tovább éltek a moralizáló magyarázatok, amik az aktuális ideológiának megfelelően átszínezve még az 1960-as években is elfogadottnak számítottak. Sokat emlegették, hogy a magyar sereg „kicsinységéért” elsősorban az önző nagyurak voltak felelősek, mivel rövidlátó módon szétzüllesztették Mátyás király (1458–1490) nagyszerű hadigépezetét, s felelőtlenül elhanyagolták honvédelmi kötelességeiket. Az meg a nemzeti büszkeséget sértette, hogy az egyes számítások szerint a csatatéren felvonultatott had jelentős része külföldiekből állott. Végül, a szinte egybehangzó vélemények szerint, a harc színterének megválasztását és a csata levezénylését is teljesen elhibázták a magyar vezérek.

Legutóbb a csata 450. évfordulója kapcsán, az 1970-es években került ismét az országos közbeszéd előterébe a téma. Ennek az időszaknak az egyik legérdekesebb jelensége a Nemeskürty István Ez történt Mohács után című könyve nyomán fellobbant Mohács-vita volt. Ebben a hagyományosan nemzeti „gyászeseményként” számontartott csata jelentőségét meglepő módon egyfelől Nemeskürty István, másfelől egyik neves bírálója, Szakály Ferenc történész is radikálisan tagadta. Nemeskürty azért, mert 16. századi emberek véleménye alapján úgy vélte, hogy a csatamezőn valójában még nem dőlt el semmi, Szakály pedig azért, mert vizsgálatai során arra a következtetésre jutott, hogy Európa hatalmi átrendezésének köszönhetően 1526-ra már lényegében megpecsételődött az ország sorsa. Mellettük külön színt jelentett a vitában a második világháborús veterán, Perjés Géza, aki magának a csatának a menetét és tágabb összefüggéseit, Magyarország és a szomszédos Oszmán Birodalom kapcsolatát kívánta újragondolni. Akad hát számos régebbi munka a témáról, amit még ma is nagy haszonnal lehet forgatni. Ezért ez a kis könyv Perjés Géza nyomdokain járva főként a „háború logikája” segítségével próbálja elmesélni a történteket, tudván, hogy a nemrégiben elhunyt kiváló hadtörténészt is tévutakra vitte időnként a saját logikája. Nem őseink szigorú bírálata a kitűzött cél, hanem egy rég letűnt világ megértése, mert enélkül még múltunkból sem lehet igazán okulni.

A lavina útjában

A görgeteg…

Tubero, a dalmát történetíró – sok későbbi utódjához hasonlóan – azzal magyarázta az ország romlását, hogy inkább „a közös haza iránti szeretet, valamint a királyi tekintély hiányzott, … mintsem a pénz vagy katonák. Hiszen Magyarországot férfiakban, lovakban, fegyverben, aranyban, ezüstben a keresztény világ egyetlen országa sem előzte meg, így önmagában is elég lett volna akkor saját maga megvédésére […] Közel 60 ezer olyan nemest számláltak abban az időben Magyarországon, akik lovas szolgálatot teljesítettek; legyőzhetetlen sereg lett volna, ha alkalmas vezére lett volna, és ha egyformán lelkesedtek volna a közügyért, és egyformán gondjuk lett volna az egyetértésre”.6

Valóban, a 16. század elején egyetlen keresztény hatalom sem jelenthetett volna komoly veszélyt a Magyar Királyságra, amivel maguk a magyarok is tisztában voltak. Királyuk követe még a mohácsi csata után, 1528-ban is kevélyen emlékeztette az Oszmán Birodalom hatalmasságait, hogy az ő ura „a harmadik helyen áll a keresztény királyok között, anyagiakban és erőforrásokban viszont az első, aki azelőtt a ti [a törökök] és a mi [keresztény] császárainkat is tönkreverte, a velenceieket adófizetőjévé tette, aki Csehországot, Ausztriát és más tartományokat a saját hatalma alá vetette …”7

Ráadásul a harcias Mátyás halála után valamennyi keresztény szomszédjával jó viszonyba került az ország. Havasalföld és Moldva ortodox hitű román vajdái II. Lajos alattvalóinak ismerték el magukat, a hatalmas északi szomszéd, a lengyel-litván állam trónján épp a magyar király nagybátyja, Zsigmond ült, az Európában kis államnak számító Csehországban maga Lajos volt a király, a még gyöngébb Ausztriát pedig a király rajongva szeretett feleségének testvére, Habsburg Ferdinánd főherceg kormányozta. Az egykor félelmetes Német-római Birodalom császárának címét a másik sógora, V. Károly viselte, aki azonban főként távoli hispániai királyságaiban tartózkodott, a birodalmi tartományok fejedelmei meg vagy vele, vagy egymással marakodtak. A délnyugati szomszéd, a gazdag Velencei Köztársaság pedig évtizedek óta el volt foglalva az Itáliában zajló háborúkkal, igyekezett hát legalább semleges kapcsolatokat fenntartani a magyarokkal. A hatalmas Franciaország vagy a gazdag Anglia pedig sokkal távolabb esett annál, semhogy érdemben bele tudtak volna szólni Közép-Európa ügyeibe. Az éles szemű dalmát történetíró azonban mintha megfeledkezett volna egy igen fontos körülményről, ami pedig kérlelhetetlen politikai realitás volt az ő szülővárosa számára is. Ragusa és Magyarország egyaránt határos volt az iszlám világgal, ahol igencsak mások voltak az erőviszonyok, mint a keresztény Európában.

A mohácsi csata emlékérme

II. Lajos és Mária portréjával, Kristof Fuessel, 1530 után

A 14. században egy kis anatóliai turkomán emírség vezetői, az oszmánok egyetlen évszázad alatt egy olyan két kontinensre is kiterjedő muszlim birodalmat hoztak létre, amelyhez a térségben korábban csak – a 12. században még Magyarországot is fenyegető – Bizánc volt fogható. Ezt a soknemzetiségű hatalmat a korabeli magyarok egyszerűen a törökök országának tartották, annak ellenére, hogy a 16. századra a birodalom határain belül csak a nomád turkománokat vagy a lenézett falusiakat nevezték töröknek, míg a hatalom birtokosai magukat a dinasztiához való tartozást jelképező „oszmánli” névvel illették. Ezért többféle elnevezést is találni manapság a történeti irodalomban, a magyar hagyományok okán e könyvben mégis a török elnevezés szerepel.

Az újsütetű birodalmat csak a nagy közép-ázsiai hódító, Timur Lenk fergeteges hadjáratai tudták néhány évtizedre megingatni a 15. század elején. Ezután valamelyest lassult a terjeszkedés sebessége, de az oszmánok előnye mégis egyre nőtt az európai keresztény hatalmakkal szemben. Országuk területe és népessége már az 1456. évi nándorfehérvári vereségük idején is felülmúlta a Magyar Királyságét, ám később, az 1510-es években még meghódították Szíriát, Palesztinát és Egyiptomot is. Ennek köszönhetően nemcsak az egykori Kelet-római Birodalom legnagyobb kiterjedését sikerült elérni, hanem ezután a fűszerekből és más ázsiai drágaságokból származó távolsági kereskedelem haszna is jórészt az isztambuli kincstárat gyarapította. I. Szelim szultán (1512–1520) halálakor így már három kontinensre kiterjedő, közel 1,5 millió km2 nagyságú, legalább 12-13 millió lakost számláló birodalmat, s évi 10 millió aranyat is meghaladó jövedelmet hagyott örökül utódjára.

Az Oszmán-dinasztia szultánjai ezeket a félelmetes méretű erőforrásokat túlnyomó részben hadseregükre fordították: egy 1525-ös kimutatás szerint a fővárosban, Isztambulban a kiképzetlen újoncokon kívül 5997 zsoldos gárdalovas, 7010, a birodalom keresztény alattvalóinak gyermekeiből kinevelt híres janicsár gyalogos, valamint 1148 tüzér és ágyúszekerész állomásozott. Emellett a birodalom határait őrző várakban további 40000 zsoldos katona szolgált, többségük – 24000 fő – az európai tartományokban.

Mivel az Oszmán Birodalom földje gyakorlatilag teljes egészében a szultán tulajdona volt, óriási területeket oszthatott szét katonái között, és a szultánok sosem voltak finnyásak, ha a hadseregük gyarapításáról volt szó. A kezdeti időkben még a meghódított területek behódolt keresztény katonasága is helyet kaphatott csapataikban, a született törökök pedig egy idő után már egyáltalán nem élveztek előnyöket a ranglétrán való előrejutásban. Így a birodalom ereje valóban lavina módjára gyarapodott: a 16. századra már a Balkán – túlnyomórészt keresztény – bolgár, görög, albán és szerb népességének hatalmas tömegei szolgáltak valamilyen formában a szultánok seregében.

A birodalom távoli vidékein élő lovas katonák, a szpáhik a számukra kiutalt birtok jövedelmének arányában állítottak ki saját magukon kívül újabb lovasokat. Mivel a háborús hőstettekért cserébe az állam nagyobbra cserélte a régi birtokot, mindig sokkal több volt a javadalomra áhítozó vitéz, mint a kiosztható birtok. Sok szpáhi még túl is teljesítette kötelezettségeit, így a szultánok akár 80000 jó lovasra is számíthattak a tartományokból. Ezeken a vitézeken kívül többféle alakulatba sorolva igen sok adómentességet élvező paraszt is katonáskodott az oszmánok seregében, akik mint a lovas akindzsik, vojnukok, a lovon és gyalog is szolgáló martalócok és eflakok, valamint a gyalogos azabok, jaják, dzserehorok, müszellemek, derbendzsik harci vagy kisegítő feladatokat is elláttak, mint a szállítás, útépítés, útbiztosítás.

Ennek a hatalmas katonatömegnek a jóléte és boldogulása a sikeres háborúktól és a dús hadizsákmánytól függött, ezért a szultánok szinte folyamatos hadakozásra kényszerültek. Ugyanakkor a szomszédok elleni háborúk meglepően sokáig tudták garantálni az ország belső békéjét, biztonságát. Így a tétlenkedő fegyveresek sem csináltak galibákat a hátországban, s amerre a hadak elvonultak, a rablóbandáknak is befellegzett. A parasztok terményei is jó pénzért találtak gazdára, végeredményben pedig újra és újra megcsapolták azoknak a forrófejű hadfiaknak a vérét, akik fenyegetést jelenthettek volna a szultánok hatalmára a fővárosban. Célpontokban sem szenvedtek hiányt, mivel magára valamit is adó iszlám hatalom hivatalosan sosem köthetett békét – legfeljebb néhány éves fegyverszünetet – a hitetlenekkel, akiknek meghódítása és áttérítése a dzsihád részeként minden hithű muszlim uralkodó szent kötelessége volt.

Jóllehet az egész mozgósítható hadsereget sosem vonták össze, hiszen a birodalom fél szemét mindig a szomszédokon kellett tartani, a 16. század elején a szultánok serege egy-egy hadjáraton már elérhette a 100000 főt – míg az 1400-as évek első felében Hunyadi Jánosnak még legfeljebb csak 40 000–50 000 fős hadakkal kellett birokra kelnie. Ekkora hadseregek felállítása és huzamosabb ideig való együtt tartása a 17. század végéig szinte minden európai hatalom lehetőségeit meghaladta. Összehasonlításképpen: a legnagyobb angol haderő, mely átkelt a La Manche csatornán 1475-ben, 1278 nehézlovasból és 10173 íjászból állt, s a százéves háború alatt Franciaországban működő angol had létszáma talán csak Calais 1437-es ostromakor érhette el a 30000-et. Az 1494-ben a Nápolyi Királyság meghódítására Itáliába vonuló francia seregben – melynél nagyobbat akkoriban nem látott Európa – valamivel több mint 30000 katona volt, és 1495-ben az ellenük csatasorba állított itáliai szövetséges hadak sem számláltak 25000 főnél többet.

Manapság alighanem sokaknak nehéz lehet elképzelni, hogy a török túlerő főként azon múlott, hogy az Oszmánok logisztikai rendszere minden tekintetben messze felülmúlta a középkor végi európai hatalmakét. Míg Magyarországon – és a legtöbb helyen Európában – egy nagy létszámú hadsereg összehívásához alapvető feltétel volt, hogy legyen elég frissen aratott gabona, a szultánok hatalmasra duzzadt erőforrásaiknak köszönhetően jóval kevésbé függtek a természeti tényezőktől. Ha időben elhatározták, hogy háborút indítanak valahol, akkor már a hadjárat előtti évben kezdetét vette az élelmiszerek begyűjtése a térségben, aminek mind az anyagi fedezetét, mind a szervezeti hátterét képes volt a birodalom biztosítani. A raktárakban felhalmozott készleteknek köszönhetően pedig az európaiakkal ellentétben késő nyár helyett már tavasszal hadba tudtak szállni. Igaz, október 15-e táján, a híres Kászim-napon az idő rosszra fordulása miatt általában véget is vetettek a hadakozásnak.

Ráadásul jobban tudtak gazdálkodni a javaikkal, és a nagy tömegek mozgatásával járó feladatokat is sikeresebben oldották meg, mint a keresztény hatalmak zöme. Kis Péter, aki az 1541-es budai táborozás alkalmával látta a török hadat, ezért is volt igen jó véleménnyel róluk: „Egyik halandó sem merészel, fővesztés terhe mellett, a török táborban a másikkal veszekedni, civakodni, sértegetni vagy harciasan beszélni, a másikra fegyvert fogni vagy megsebesíteni, átkozódni, szitkozódni vagy társát orvgyilkos módjára megtámadni, senki sem szánja rá magát, hogy bárkit is levágjon vagy keresztülszúrjon … Kiabálás vagy vad kocsmai kiáltozás közöttük bizony egyáltalán nincsen … Olyan nagy hallgatásban és hallatlan csendben vannak, hogy mormogni vagy lármázni sem mernek, sőt maguk között csak halk suttogással és csendes baráti hangon beszélnek, úgyhogy az öszvérek, tevék és szamarak kis csengettyűin és a lovak nyerítésén kívül semmi nem hallatszik. … A táborban nem fordítanak gondot arra, hogy kitűnő és pompás ételeket főzzenek, nem gondoskodnak válogatott táplálékról, napi mámorról vagy boritalról sem, csak szárított húsról, mazsolaszőlőről; főképpen marhahúst főznek vagy sütnek. Ezen felül levest vajból, árpát vagy rizst főznek, nekik az elegendő. … A borivás a táborban fővesztés terhe mellett teljesen tiltva van; tiszta vizet isznak a közemberek, a főemberek pedig ugyanazt forralás után. Igen keveset esznek, nyers ételeket nem falnak farkasok módjára, hanem igen mértékletesen élnek és keveset esznek, hogy annál serényebben és éberebben alkalmasak legyenek a harcra. Igaz lelkemre mondom … hogy ezer keresztény lándzsás mértéktelen és rendetlen falánkságával egyetlen nap és éjszaka több élelmet fogyaszt a táborban, mint tízezer török, olyan mértékletes módja van köztök az evésnek. …A járvány elűzésére, a büdösség és a dögvészes betegség elkerülésére a tábort mindenütt olyan tisztán tartják, hogy fővesztés terhe mellett egy halandó sem merészeli bemocskolni az utcákat, a közöket, magát a tábort, hanem a vizelésre és a természetes dolgok elvégzésére a tábor egy elkülönített részében két nagy nyilvános sátor van összekötve, ahol sok szükséges ülőhely van sorban elhelyezve, mindegyiknek arra a helyre kell mennie szükségét végezni; nehogy valaki paraszt módjára, magát a török tábort mocsokkal és járvánnyal barbár módra beszennyezze. … Ha megteltek, mocskukat rögtön földdel fedik be, legfőképpen azért, nehogy büdösségükből a török táborban valamilyen járvány keletkezzék.”8

A leírásból kitűnik a keresztény hadak sok-sok fogyatékossága, melyek közül nem feltétlenül a békétlenség volt a legsúlyosabb. Egy Mátyás mellé rendelt velencei követ 1458-ban egyenesen azt jelentette: „bor nélkül ezek nem tudnak háborúzni.”9, és sajnos a keresztény hadak nem egy komoly kudarca vezethető vissza a mértéktelenné váló ivászatokra. Igaz, a vallási törvények ellenére sok keresztény származású muszlim sem vetette meg a bort, de az igazhitűek jelentős része inkább a különféle bódító szerekben – például a magyar irodalomban áfium néven elhíresült ópiumban – találta meg a maga mámorának forrását, és ezek közül némelyek állítólag még a delinek (őrült, vakmerő) szerdengecstinek (fejevesztett) nevezett csapatok harcosainak bátorságát és elszántságát is fokozták.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License