© Csigó Katalin, 2025

© Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztő Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-687-196-3

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

„Akik a fogságot elkerülték s ott maradtak abban a tartományban, azok nagy nyomorúságban és megalázottságban élnek. Jeruzsálem bástyája romokban hever, kapuit pedig tűz emésztette meg…”

(Nehemiás könyve 1.3)

I.

Magdaléna távolról hallgatta a falu hangjait. Szerette az eső utáni levegőt, az illatot, a kristálytiszta fényeket. Látta, ahogyan a falusiak előjönnek a kőépületekből, kinyitják az ajtóikat, kitárják a spalettákat, lerázzák a vizet a házaikról. Önmagukról. Elmosolyodott a saját gondolatán: „a falusiak… miért, én nem az vagyok?” A falutól távolabb élt, egyedül, egy külön kis házban. Egymaga volt, a gondolataival, a nővényeivel, időnként az érzéseivel. Akárcsak a látás képességével.

Az eső utáni reggel kiment, hogy megmerítkezzen a vízben. A háza előtt, az olajfa alá valamikor régen kitett egy nagy dézsát. Szeretett elmerülni benne. A falusiak szabadulni akartak a víztől, Magdaléna pedig belemerítkezni akart abba. Arra gondolt, talán még sosem élt át ekkora vihart. Éjjel kiment a ház elé, és csak nézte a villámlást. Nagy erővel zuhogott, áramlott, kavargott az a végtelen víz az égből. De egészen világos volt. Mintha egész éjjel világos lett volna, a villámok bevilágították azt a sötétséget, amiben egyébként élt. Elmerülten nézte a villámokat, a mellkasában élte át a dörgéseket, újra és újra eggyé vált velük minden szívdobbanása. Rátette a kezét a mellkasára, és elmerült abban, ahogyan a dörrenések összeszorították a mellkasát. Aztán bement a pipájáért, amit még a nagyanyjától hozott el valamikor. Meggyújtotta a dohányt, és élvezettel szívta le a füstöt. Állt a ház előtt egy ingben és pendelyben, pipával a szájában, és figyelte a villámok csapdosását maga körül. Hosszú, lassan már őszbe forduló haja kavargott az arca körül. Hangosan felnevetett, ahogyan végignézett magán: „a boszorka…” Hányszor hallotta ezt a háta mögött, amikor bement a faluba a piacra, vagy nagy néha a templomba. „Boszorka… most tényleg úgy nézek ki…” – nevetett magában.

Reggel, ahogyan az eső utáni mezőn járt, eszébe jutott az éjszakai kép. Ahogyan a villámok bevilágították az esőt. Egy-egy vízcsepp szinte teljes megdermedtségben állt meg egy pillanatra a levegőben, kivehetővé vált a víz tökéletes szerkezete. Magdaléna visszaidézte az éjszakát, a pipadohányt, az ömlő esőt, a villámokat, a dörgést a mellkasában, az esőcseppek tökéletes gömbszerkezetét. És a magányt, amiben ezt átélte.

Nagy levegőt vett. Beszívta a mező eső utáni illatát. Aztán felfigyelt valamire. Meghallotta, hogy a földúton egy szekér közeledik. Visszalépett az útról, be a fák közé, Nem akart szem előtt lenni. Nem akarta, hogy ráköszönjenek, hogy vissza kelljen köszönni, hogy megkérdezzék, hogy van, hogy megkérdezze, hogy vannak, hogy fialnak -e a borjak, elverte-e az eső az olajfákat. El akart menni az emberi közelségből.

Elindult befelé az erdőbe. A kosarában lassan gyűltek az összeszedett növények, termések, gombák. De célzottan keresett egy növényt. Tudta, mit keres, és hogy addig nem megy haza, amíg rá nem bukkan arra a növényre. Szüksége volt rá az egyik főzetéhez.

Tudta, hogy eljönnek majd hozzá a faluból segítségért. Mindig eljönnek, ha szükség van rá. Nem bánta, hogy egyedül él. Már megszokta, hiszen mindig is így volt. Arra gondolt, nem is tudja, milyen nem egyedül lenni. Figyelte önmagát, ahogyan felismerte magában azt az érzést, ami időről időre kínozta őt. Igyekezett nem teret adni ennek az érzésnek, de különösen az éjszakában, vagy vihar vagy fenyegetettség idején néha előbukkant benne ez a kín. Számít-e ő bárkinek is, van-e jelentősége az életének, hagy-e bármilyen nyomot a világban? Néha gyötörték ezek a kérdések. Ilyenkor elindult az erdőbe. A fák közelsége, a levelek zúgása, az erdő hangjai segítettek lecsillapítani a benne örvénylő sötét erőket. Szabályoznia kellett ezeket az erőket. Tudta jól, mivel jár, ha nem teszi ezt. De most nem akart erre gondolni. Most sem akart erre gondolni. Falat épített elméjében az emlékek köré. Erős falat. Még nem volt itt az ideje, hogy a falak mögé nézzen.

Meghallotta a harangozást a távolból. El kellett indulnia visszafelé, mielőtt túl messzire távolodik a falutól. Végül nem találta meg a növényt, amit keresett.

– Adjon isten!  – köszönt rá a szekérről a faluból a kovács.

– Magának is – már bánta, hogy nem ment tovább az erdőben.

– Nagy esőnk volt.

– Bizony nagy – mondta halkan Magdaléna, és kötényével betakarta kosarát.

– Elverte az ágyásokat.

– El bizony. Nagyon is elverte.

– Nem győzzük kimerni a vizet a pincéből.

– Sok a víz. Nagyon sok.

– Az.

– Bocsásson meg, nem akartam megzavarni – a kovács csendesen jelzett a lovának, hogy forduljon a falu irányába.

– Köszönöm – Magdaléna csodálkozva nézett vissza a kovácsra. Nem értette, mit is köszön meg a kovácsnak, és miért is teszi azt. Zavartan elfordult.

Lassan elérték a falu szélét, Magdaléna ellépdelt a földúton a háza felé.

– Isten áldja.

– Magát is.

Vasárnapra harangoztak. A falu kicsiny temploma megbújt a fenyőfák között. A fából emelt alacsony épület egészen besimult az árnyak közé. A templomot négy fenyő határolta, és egy fasoron keresztül lehetett eljutni a bejáratig. Az embernek meg kellett hajtania fejét, ha be akart lépni az ajtaján. A falu plébánosa gyakran mondogatta a híveknek, hogy mily szerencsések, mert az Isten megáldotta őket e gyönyörű hellyel, ahol templomot emelhettek. Magdaléna ritkán hallgatta a plébános beszédét. Néha megállt ugyan hátul a templom végiben, beljebb sosem ment, ezt is csak azért, hogy ne szólják meg, ne vádolják és ne súgjanak össze a háta mögött. Nem szerette a plébánost. Nehezen tudta volna megmondani, miért nem, hiszen ártani semmit nem ártott neki. De valahogyan a sápadt sárgás bőre, a mindig oldalvást tekintő szűk szeme és a kenetteljes beszéde hátrálásra késztette. Valahányszor ráköszönt a pap, visszaköszönt ugyan, de a csontjaiban érezte, hogy nem szereti a plébános közelségét, ösztönösen hátralépett. Arra gondolt, hátat sosem fordítana a plébánosnak. Azt veszélyesnek érezte, maga sem tudta, miért.

Számára az imádság máshol lakozott. Nem a plébános beszédében. A beszédben legkevésbé. A templomhoz akkor ment szívesen, amikor az elhagyatottan állt. Leült a fenyőfák tövében, vagy fejet hajtva belépett az árnyakkal teli épületbe. A csendességet kereste ott.

A falra festett képek elbűvölték. A legtöbb falusi nem mert odanézni a képekre, féltek a megfestett haláltól. Magdaléna magában nevetett ilyenkor rajtuk. Szórakoztatónak találta a másokban felsejlő halálfélelmet, a rémületet, ahogyan a halál képeire rá-rápillantottak. Szórakoztatónak találta a tudatlanság rémületét a tekintetekben, amikor a valósággal szembesültek. Látta a falusiak szakadatlan törekvését, hogy elfedjék a valóságot. Számára a képek egészen mást jelentettek. Igazságot. A legteljesebb igazságot. De nem akart ő nevetni a falusiakon, ezért inkább egyedül ment a templomba. Szeretett ott üldögélni, elmélkedni, és még többet megérteni az élet misztériumából.

Néha, miközben a templomban ült, fel-felsejlett benne egy-egy emlék régről, amikor kislányként a nagyanyjával járta az erdőt. Azt a másik erdőt, a messzeségben. Gyermekkora színhelyén. Sokszor jártak az erdő mélyén együtt, csak ők ketten. Egészen mélyen bementek a rengetegbe, néha oda is, ahol a remete élt egy barlangban. A népéből mások nem jártak arra, csak néhanapján egy-egy ember, aki valami eleséget vitt a remetének, választ remélve valamely kérdésre. A nagyanyja sosem kérdezett semmit a remetétől. Ahogy Magdaléna a nagyanyjára gondolt, mindig melegség öntötte el bensőjét. Gyakran tapasztalta az emlékek áradását. Sosem tudta előre, milyen kép fog előbukkanni elméjében, és nem is mindig tudta, hogy amit lát, az emlék-e vagy valami más. Néha csak egy érzés volt a múltból, a nagyanyjától vagy még régebbről jövő bevillanás. Máskor csak egy kép jelent meg, aminek nem értette az értelmét, de meg tudta figyelni azt. Néha úgy érezte, mintha az idő folyásába tekintene bele. Valahogyan megmutatkozna, felsejlene előtte az idő áramlása, és benne a történések sora. Mintha egy fátyol mellett állna, és ha félrehajtja azt, előre-hátra beletekinthetne az idő szövedékébe. Nem tudta persze sem szabályozni, sem irányítani a felsejléseket, csak úgy magától megtörténtek azok. A felsejlés mindig nehéz volt. Gyötrelmes. Sejtette, mi van ilyenkor az arcára írva. Nem szerette, amikor ez a faluban történt meg vele, a piacon, amikor a tojást cserélte volna el kukoricára. Sejtette, hogy a Másholba tekintés riadalmat szül a falusiakban. Félelmet. Gyanakvást. Őrületet vélnek ebben, vagy ami még rosszabb, a Gonoszt vélik ebben. Nem szerette, ha rejtegetnie, megtagadnia kellett magát. A látást más nem értette volna meg. Ezért sem ment szívesen az emberek közé. Jobb szerette egyedül látni azt, amit látnia kellett, és szerette, amikor ez az erdő mélyén történt meg vele.

Most a templom felé lépdelve épp az a kép villant fel a szeme előtt, ahogyan a nagyanyja a remete mellett ül a barlang nyílásában. Csendesen. Hosszan. Nem értette gyermekként, mi történik ott, ő elmélyülten játszódott a sebes vizű patakban a halakkal. Nem figyelte, mit csinálnak ők ketten. Nem figyelte az ülésüket, a csendességüket. Az emlékben viszont érezte a jéghideg vizet az ujjai között, ahogyan belógott kézfeje a patakba. Várta, hogy megjelenjenek a halak az ujjai mellett. Ügyesnek kellett lenni. Ha odaúszott egy hal, villámgyorsan megfogva ki lehetett rántani a vízből. Órákon át játszott a vízzel és a halakkal. Néhányat visszaengedett, de párat kifogva megköszönte nekik, hogy ételként adják magukat. A nagyanyja úgy tanította: ha megölsz egy állatot, köszönd meg neki, hogy életet ad neked. „A húsát adja, a vérét adja, hogy te élhess. És majd te is a húsodat és véredet adod” – mondta a nagyanyja ilyenkor. A nagyanyja mozdulatára is emlékezett, ahogyan a leölt állat fölé hajolva imát mond az áldozatért. Gyakran vitte vadászni őt a nagyanyja. Megtanította szépen ölni, becserkészni az állatot, észrevétlennek maradni és teljes csendben lenni. Majd egy mozdulattal leölni a zsákmányt. Bármekkora volt is az. Nagyanyját nem érdekelte, hogy ő még kicsi és gyenge. Felnevetett, ha azt mondta neki, nem bírja el a leölt állat tetemét. „Dehogynem bírod. Ne sajnálkozz. Csak csináld…” – hallotta a nagyanyja nevetését.

Vasárnapra harangoztak. Magdaléna lassan lépdelt tovább a templom felé.

– Vajon ma is elmondja a plébánosunk, hogy mily szerencsések vagyunk mi mindannyian, mint Isten gyermekei? – Magdaléna nem vette észre, hogy a kovács mellé ért.

– Azok lennénk? – ránézett a férfira, látta, hogy a komoly mondat mögött a férfi szeme sarka nevet. Meglepte a kovács mondata.

– Nem hiszem, hogy az élet szerencse kérdése – fordult felé a kovács. – Én mást hiszek. Bejön?

– Beljebb nem megyek. Köszönöm. – Magdaléna megállt az ajtóban. Nézte, ahogyan a kovács előrébb megy. Magas alakja árnyékot vetett a padlón. Magdaléna az ajtóban egyszerre érezte a kinti nyári mező illatát, a virágokat, a lengedezésük hangját a könnyű szélben, és a templom gyertyáinak nehéz, sűrű illatát. Közel állt meg a küszöbhöz. Mindkét világot egyszerre akarta érzékelni.

A vihar után bement a házak közé segíteni. Nem akarta, hogy megszólják. Hogy nincs ott. Hogy nem segít. Amikor minden kézre szükség volt. Érzékelte persze, hogy óvatosan figyelik őt, hogy csak azért engedik a malacok közelébe, mert nincs más, aki segítene helyreállítani az ólakat is. A férfiak mind a pajtákat javították, a megtépázott tetőket állították helyre, vagy a villámsújtotta kalyibákon dolgoztak. A kőházak épségben maradtak. Némelyiken a szalmatető ugyan lángra kapott, de nem történt nagy baj. Magdaléna szerette megsimítani a köveket. Néha mintha beszéltek volna hozzá. Nem mindig értette, amit mondanak, de szerette a keze alatt érezni a történeteiket. Erős keze volt, tudták ezt a falusiak is, szükség is volt az erejére. De attól még nem szóltak hozzá, csak az éppen szükséges szavakkal: „Ide tedd… Jó lesz az úgy… Fogjad, el ne ereszd…” A nap delelőjén őt nem kínálták meg az öregasszonyok, amikor lepényt hoztak ki, és könnyű bort. Valahogyan kimaradt a kínálásból. Magdaléna elfordult. Nem haragudott a falusiakra. Egyfajta közönnyel vette tudomásul, hogy ennél közelebb soha nem lehet hozzájuk, de talán nem is akart ennél közelebb lenni. Megszokta az egyedüllétet. De tudta, hogy a szükségben mindenkinek ott kell lennie, ahol segíteni tud. És ő most itt tudott segíteni. A karja erejével. Arrébb húzódott, nem bánta, hogy nem eszik. Volt már ennél hosszabb ideig is éhezésben. Azt végképp nem akarta mutatni, hogy őt mennyire elbűvölte a vihar ereje, hogy az éjjel mennyit gyönyörködött a villámok cikázásában. Ahogyan leült egy kőfal elé, elrejtette az arcát. A dél elmúltával az ólak építéséhez tért vissza. Könnyen tudott egy-egy karót kihasítani a farönkökből, baltája gyorsan és pontosan dolgozott. Leszúrta a karókat, vesszőket font köréjük, olyan sűrűn, hogy nemhogy a malacok nem tudtak volna ezután kibújni, de a farkasok sem tudtak bemenni közéjük. És csak visszhangozta a falusiak szavait, gondolta, abból baj nem lehet: „Majd az Isten megsegít… Kár ezért a szép veteményesért… Isten segedelmével elkészül az új tető…” Magában persze inkább a múlékonyság természetén gondolkodott, és azon, hogy hiába van erős karja, ő is, mint mindenki más, a pusztulás felé halad. Minden áldott nap. Sok pusztulást látott már. Pont eleget.

– Magdaléna, ne álmélkodjál már itten egész álló nap! Fogjad meg azokat a malacokat, mielőtt világgá szaladnak! – szomszédja kiabálása ébresztette fel elmélkedéséből.

Látta, hogy a kovács nézi őt, ahogyan a malacok után fut, szoknyáját felemelve a vihar utáni sárban. Mezítláb. Nagy nehezen elérte a malacokat. Visszaterelte őket az összetákolt új ólba, szórt eléjük egy kis kukoricát is. Beszélni nem beszélt hozzájuk. Nem mert odasúgni nekik semmit sem. Tudta, hogy figyelik minden mozdulatát.