Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: If The Sun Never Sets

Fordította: Kopp Lukács

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektor: Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ana Huang

© Kopp Lukács

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Emily Wittig

Borítókép: Trevor Hayes / Unsplash

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 499 800 6 (epub), kiadói kód: MX-3056e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Lejátszási lista

„Hello” – Adele

„Just a Dream” – Nelly

„All I Have to Do is Dream” – Lauren O’Connell

„Show Me The Meaning Of Being Lonely” – Backstreet Boys

„Ain’t It Funny” – Jennifer Lopez

„Just Give Me A Reason” – Pink ft. Nate Ruess

„Back To Your Heart” – Backstreet Boys

„Fallin’” – Alicia Keys

„All of Me” – John Legend

„Little Do You Know” – Alex & Sierra

„I Try” – Macy Gray

ELSŐ FEJEZET

Ez volt az a pillanat, amire három évet várt.

A huszonöt éves Farrah Lin végigsimította a szoknyáját, ahogy a főnöke irodája felé sétált. Izzadt a hónalja. Hála az égnek aznap nem fekete blúzt vett fel. Már csak az hiányzott volna, hogy amikor hivatalosan előléptetik, izzadságfoltok látszódjanak rajta.

– Szép blúz – jegyezte meg Matt, aki Farrah mellett haladt. Úgy nézett ki, mintha a Gentleman’s Quarterly divatmagazinból lépett volna ki: Helmut Lang zakó, Diesel farmer, jóképű arcán önelégült vigyor.

Farrah feszes mosolyt villantott.

– Köszönöm.

Farrah és Matt munkatársak voltak Kelly Burke tervezőirodájában. Farrah-val ellentétben Matt nem szenvedte végig a kezdő munkaerők gyötrelmes éveit, egyenesen középvezető lett, hála a keresztanyjának, magának Kelly Burke-nek.

Farrah egyáltalán nem bánta volna, ha Matt keményen dolgozik. Tehetséges tervező, de úgy kezeli a munkáját, mintha csak valami hobbi lenne, amivel akkor foglalkozik, ha már minden más untatja. Persze vagyonkezelői alapja akkora jövedelmet biztosított neki, hogy a munkája talán tényleg csak hobbi volt.

Csak egy példa: a KBI-nél volt egy szabály, ami szerint az ebédidő szigorúan csak egy óra, Matt azonban ebédidőben rendszeresen két vagy több órára is eltűnt, mert ő Kelly legjobb barátjának fia, a főnök szeme fénye; a szabályok ilyen égbekiáltó figyelmen kívül hagyása azonban nagyon dühítette Farrah-t.

De a felnőtté válás része az is, hogy az ember tudja, mikor kell inkább meg se szólalni. Ezért Farrah befogta a száját.

A főnök irodájának ajtajához értek. Farrah bekopogott, és lélegzet-visszafojtva figyelt; egyrészt azért, mert nagyon izgult, másrészt azért, mert igyekezett nem belélegezni Matt parfümjének átható illatát. Olyan szaga volt, mint egy Abercrombie & Fitch üzletnek, csak felturbósítva.

– Tessék!

A vastag tölgyfa ajtó tompította Jane Sanchez hívó szavát.

Farrah kinyitotta az ajtót, beléptek, Jane pedig az íróasztallal szemben álló két rézkeretes elefántcsont bőrszék felé intett.

– Foglaljatok helyet!

Kelly jobbkezeként Jane rendet és fegyelmet tartott. Ő felügyelte az összes projekt részleteit, betartatta a határidőket, ő felelt az ügyfélkapcsolatokért, és irányította a cég tizenkét alkalmazottját. Minden pénteken fánkot hozott az irodába, megünnepelték az adott heti győzelmeket. Nagyszerű vezető volt.

Ennek ellenére Farrah egyre jobban izzadt. Semmi sem roncsolta jobban az idegeit, mint egy péntek délutáni találkozó az egyik felettesével.

– Először is szeretném megköszönni mindkettőtöknek, hogy olyan keményen dolgoztatok a Zinterhofer projekten. Nehéz menet volt, és mindannyiunknak bőven kellett túlóráznunk, hogy időben befejezzük. De örömmel mondhatom, hogy a Z Hotels el van ragadtatva az eredménytől – jelentette be Jane sugárzó arccal.

Farrah és Matt viszonozták a mosolyt. Az elmúlt tíz hónapban megállás nélkül dolgoztak a Z Hotels zászlóshajója, a Central Parkra néző szálloda belsőépítészeti tervein. Landon Zinterhofer, a Z luxusszálloda-birodalom örököse tavaly vette át a márka közép-atlanti régiójának portfólióját. Első megrendelése: modernizálni kell a New York-i előőrs-szállodát úgy, hogy az elit régi gárdája helyett a gazdag fiatal utazók számára legyen vonzó.

A KBI ritkán rendelt két munkatársat egy projekthez – ha nem Kelly volt a fő tervező –, de a Z Hotels volt a legnagyobb ügyfelük.

– Ez nagyszerű! – mondta Farrah. Bőre valósággal bizsergett a büszkeségtől. Bár nem ő vezette a projektet, rengeteg időt, fáradságot és kreatív energiát tett bele. Egy teljes szálloda újratervezése volt a feladat; 253 szoba és tucatnyi közös tér. Ez a tíz hónap nem volt leányálom.

Még jó, hogy Farrah a kihívásoknak élt. Ezen kívül a Z Hotels fantasztikusan néz ki az önéletrajzában, és a projekt egyenes út ahhoz, hogy vezető munkatársi pozícióba kerülhessen a KBI-nél, öt évvel a szokásos menetrend előtt.

Illetve majdnem egyenes út.

– Mindannyian tudjuk azonban, miért vagyunk itt – mondta Jane, és tekintete a piros keretes szemüveg mögött komolyra fordult. – Tavaly említettem, hogy ha kiemelkedő teljesítményt nyújtotok a Z Hotels projektben, egyikőtöket vezető munkatárssá léptetjük elő. Bár a vezető munkatársak általában legalább nyolcéves tapasztalattal rendelkeznek, Kelly és én egyetértettünk abban, hogy mindketten elég tehetségesek vagytok ahhoz, hogy elvállaljátok a megnövekedett felelősséget, és sokkal inkább léptetnénk elő vezetőnek házon belülről munkatársat, mint hogy kívülről vegyünk fel valakit. A Z Hotels volt a ti próbátok.

Farrah ellenállt a késztetésnek, hogy megmarkolja a nyakláncát. Inkább addig szorította a szék karfáját, amíg elfehéredtek az ujjpercei. Mellette Matt a székébe süppedt, szinte csöpögött belőle az önbizalom.

– Mindketten kiváló munkát végeztetek, és lenyűgöztetek minket szorgalmatokkal, kreativitásotokkal és elkötelezettségetekkel. Bárcsak mindkettőtöket elő tudnánk léptetni! Mi azonban egy kis cég vagyunk, és erre jelenleg nincsenek meg a lehetőségeink.

Mondd már ki végre! Farrah értékelte a dicséretet, de úgy érezte, menten elájul, ha Jane nem tér rá hamarosan a lényegre.

– És ha már itt tartunk, szeretnék gratulálni…

Ó, istenem, hát ez az! Farrah végre megkapja, amiért olyan keményen dolgozott az elmúlt években. Ő lesz…

– Matt. Te vagy a Kelly Burke Interiors legújabb vezető tervező munkatársa. Gratulálok.

Jane megigazította a szemüvegét, nem tűnt túl lelkesnek.

Vezető munkatárs olyan fiatalon… Hány éves is?

Vér helyett jeges víz keringett Farrah ereiben. Biztosan rosszul hallotta.

Az nem lehet, hogy Matt – aki a beszállítóik nevét sem tudta rendesen megjegyezni, és aki arról panaszkodott, hogy a tervrajzok olvasásától „fejfájást kap” – főnökké lép elő. Ő, és nem Farrah.

Az kibaszottul nem lehet!

– Hű, nagyon köszönöm – vigyorgott Matt. Egyáltalán nem úgy tűnt, mintha meglepte volna ez a hír. – Ez igazi megtiszteltetés.

– Kelly döntése volt – mosolyodott el feszesen Jane. – Matt, megtennéd, hogy egy kicsit magunkra hagysz minket Farrah-val? Négyszemközt kell beszélnem vele.

– Persze, persze – mondta Matt, és kifelé menet megveregette Farrah vállát. – Több szerencsét legközelebb – biztatta leereszkedő hangon.

Farrah két érzés között vacillált; hányingere volt, és legszívesebben képen vágta volna a főnök kedvencét.

Nem, te nem vagy erőszakos. Vegyél mély levegőt. Be egy, két, há… Ki egy… aúúúú!

Jane aggódón nézett Farrah-ra.

– Hogy vagy?

Mit gondolsz, hogy vagyok? Farrah inkább elharapta maró válaszát, és inkább mosolyt erőltetett magára.

– Jól vagyok. És örülök Matt sikerének.

– Farrah – sóhajtott fel a főnöke –, te is tudod, én is tudom, hogy rendkívül tehetséges vagy. Ezért léptettünk elő téged középvezetővé nem sokkal azután, hogy beléptél a céghez. Rendkívüli munkát végeztél a Z Hotels projekten. Igazán rendkívüli munkát. – Megrázta a fejét. – Kérlek, ne vedd ezt a munkádra vonatkozóan negatív visszajelzésnek. Egyáltalán nem az, a KBI csapatának megbecsült tagja vagy. Értékes munkatárs.

– De nem elég értékes ahhoz, hogy én kapjam meg ezt az előléptetést.

Jane tétovázott.

– A végső döntést nem én hoztam meg.

– Tudom. Kelly döntött így. – Farrah a főnöke szemébe nézett. – Mondd meg az igazat, kérlek. Szerepet játszott a döntésében az a tény, hogy Matt valójában Kelly keresztfia?

Jane nem válaszolt, de pillantása mindent elárult.

Csalódás cikázott végig Farrah testén. Kamaszkora óta bálványozta Kellyt, és madarat lehetett volna fogatni vele, amikor kiderült, hogy a KBI-nél lehet gyakornok, mivel egyetemista korában megnyerte a belsőépítészeti szövetség, a NIDA pályázatát. Persze Kelly mint ember zárkózottabb, versengőbb és igényesebb volt, mint várta – nem az ideális mentor, de Kelly egyben Amerika legjobb belsőépítészeinek egyike. Az csak természetes, ha igényes.

Farrah azonban úgy gondolta, hogy Kelly értékeli a tehetséget és a kemény munkát.

Meritokrácia. Az egy dolog, hogy Mattet léptette elő. Nincs abban semmi, törvényesen megteheti. Azonban az furcsa volt Kellytől, hogy Mattet olyan emberrel szemben léptette elő, aki az elmúlt három évben mindent beleadott a munkájába.

Mattet egyáltalán nem érdekelte a Z Hotels projekt. Csak lehetőséget látott benne arra, hogy smúzoljon a szálloda örökösével, és újabb sort írhasson az önéletrajzához anélkül, hogy elvégezné a kemény munkát. Farrah szinte minden este későig dolgozott a projekten, hogy összeálljanak a dolgok. Ő töltött hosszú órákat telefonálással; hívogatta az alvállalkozókat, rendezte az ügyeket, tisztázta a félreértéseket. Ő volt az, aki gondoskodott arról, hogy a lehető legrövidebb idő alatt a legjobb eredményt érjék el akkor is, ha Kelly aratja le a babérokat.

Farrah nem gondolta, hogy jogosult lenne az előléptetésre, de a fenébe is, megérdemli.

– Két év múlva lesz még egy feljutási lehetőség – mondta Jane. – Légy türelmes. El fog jönni a te időd is. Megígérem.

Lehet, hogy ez igaz volt, de Farrah tudta, hogy soha nem fog nyerni egy olyan játékban, ahol a nepotizmus uralkodik. Ennek ellenére nem volt kockázatvállaló természet, ezért hirtelen felindulásból olyasmit mondott, ami őt is és a vele szemben ülő nőt is eléggé meglepte.

– Felmondok.

MÁSODIK FEJEZET

– Nagyon klassz ez a hely – vette szemügyre Blake Ryan a matt keményfa padlót, a magas mennyezetet és az ablakok falát, amelyen át pazar kilátás nyílt a Hudson folyóra és a városra. – Köszönöm, hogy összehoztad.

– Szívesen, bármikor. Örülök, hogy a városba költöztél – felelte legrégebbi és legjobb barátja, Landon Zinterhofer, és megpaskolta Blake hátát. – Ráadásul nem én fizettem.

Blake felnevetett. Új, két hálószobás vízparti lakása West Village-ben méregdrága volt, de megérte. Túl sokáig repkedett a világban, soha nem maradt pár hónapnál tovább egy városban. Eleinte nagyon élvezte, de most már stabilitásra vágyott, és arra, hogy végre letelepedjen. Erre nincs jobb hely, mint kedvenc városa: New York.

– Milyen lett a szálloda? – kérdezte.

Landon foggal-körömmel harcolt az anyjával azért, hogy újítsák fel a cég leghíresebb hoteljét New Yorkban, és végül sikerült is meggyőzni, vagy inkább lefárasztani annyira, hogy beleegyezzen, és az utóbbi egy évet azzal töltötte, hogy úgy rohangált, mint valami őrült. A projektjei miatt, és mert Blake is állandóan úton volt, egy év után most először találkoztak személyesen.

– Igazán nagyszerű lett – felelte Landon, és végigsimított fekete haján. – Fantasztikus sajtót kapott, az új belső terek csodálatosak. Sokkal jobb, mint képzeltem. Beajánlhatlak hozzájuk. A tervezőiroda kiváló munkát végzett.

– A bár tervei is készen vannak – emlékeztette barátját Blake. Nemcsak lakást venni és nomád életmódjának véget vetni jött New Yorkba: a Legends eljön Manhattanbe is.

Mivel Blake eredeti Legends sportbárja négy évvel korábban nagyon beindult Austinban, terjeszkedni kezdett, és a márka rendkívül gyorsan ismert nemzetközi lánccá fejlődött. Legends bárok nyíltak Londontól L. A.-ig sokfelé, és felkapott helyek lettek. Olyan napokon is telt ház volt, amikor nem is játszottak meccseket, mert a Legends remek kocsmakvízeket rendezett, voltak tematikus és sportnapok, és celeb vendégpultosok. Az NFL, az NBA és az MLB játékosainál igazi rítus lett, hogy egy-egy estét a helyi Legends pultja mögött töltsenek el. Blake tavaly kivásárolta Landon eredeti részesedését a cégből.

Egyenrangú partnerek voltak; a Zinterhofer név és vendéglátóipari kapcsolataik nagy szerepet játszottak abban, hogy a Legends olyan gyorsan felemelkedett, és Landon adta a cégnek az indulótőkét, baráti segítségként. Azonban minél jobban bevette magát Landon az anyja üzletébe, annál kevesebb ideje maradt a Legends sportbárokra, ezért az, hogy már nem üzleti partnerek, mindkettőjüknek előnyös volt.

Igen, a Legends birodalom élt és virult, de Blake elképzelése a New York-i bárról az volt, hogy az nem olyan lesz, mint a többi. Másnak kell lennie. Klasszisabbnak. Alig várta, hogy idén októberben megnyithasson, és bemutathassa a világnak.

T mínusz hat hónap.

Blake most már elég sikeres volt ahhoz, hogy olyan csapata legyen, amely foglalkozik a részletekkel és a rutinmunkával, amit a korai szakaszban ő vett a vállára, de szeretett jelen lenni, és felügyelni a dolgokat az ünnepélyes megnyitó előtt.

A New York-i a Legends történetének legnagyobb megnyitója lesz, és feltétlenül ott akart lenni minden egyes lépésnél.

– Nem a bárról beszélek – mondta Landon, azzal, mintha a saját lakásában lenne, kinyitotta a hűtőszekrényt, és adott Blake-nek egy sört. Ő hozta össze Blake-et az eladóval, egy híres divattervezővel, aki Dél-Franciaországba költözött, miután belefáradt a városi életbe, így Blake nem is igazán reklamálhatott. – Erről a lakásról beszélek.

– Mi a baj a lakással?

– Semmi. A lakás nagyszerű. A dekoráció szar.

Blake homlokát ráncolva bontotta fel a sörét.

– Egy pillanat. Egy hete vettem ezt a helyet.

Landon kétkedőn felvonta szemöldökét.

– Szóval azt tervezed, hogy az egészet egyedül rendezed be?

Blake arca grimaszba rándult. Bár nagyra értékelte a szép otthont, sem vágya, sem türelme, sem ideje nem volt valami bonyolult belsőépítészeti projektre. Ráadásul nincs is szüksége másra, mint kanapéra, dohányzóasztalra és tévére a nappaliban. Igaz?

– Haver, hadd hozzalak össze azokkal a belsőépítészekkel, akik a szálloda berendezését tervezték nekünk. Lakásokat is vállalnak. Volt egy nő, aki különösen jó, és sokkal kedvesebb, mint a másik kettő.

Fájdalom nyilallt Blake mellkasába a „belsőépítész” szó hallatán. Szomorú, hogy fél évtized után a legkisebb utalás is még mindig rá emlékezteti.

Blake azon tűnődött, vajon hogy van Farrah. Nem voltak barátok a közösségi médiában, fiókjaikat privátra állították, de időnként sikerült némi információt szerezni róla Sammytől. Legutóbbi hírei szerint Farrah New Yorkban él.

Gyomra idétlenül összerándult, amikor rájött, hogy huszonöt kilométeres átmérőjű körön belül élnek. Nem kereste a kapcsolatot Farrah-val, miután véget vetett a kapcsolatának Cleóval. Részben azért, mert az első néhány évben eléggé maga alatt volt, és részben azért, mert úgy gondolta, nem érdemel megbocsátást és együttérzést.

De most, hogy ugyanabban a városban laknak…

Blake szája kiszáradt. Ezt nem kéne. Ezt nem lenne szabad. Nem akar öt év után csak úgy rárontani, és felborítani Farrah életét, de nagyon hiányzott neki. Önzőség, de szerette volna újra látni, találkozni vele. Talán most, hogy annyi év eltelt, Farrah már nem utálja annyira.

– Blake? – szólt Landon. – Akarsz belsőépítészt?

– Jól van, jól van, legyen! – Blake annyira ideges volt, ahogy eszébe jutott Farrah meleg csokoládébarna szeme és aranyszínű bőre, hogy nem volt idegzete Landonnal vitatkozni. – Megbízok egy kibaszott belsőépítészt.

Megjegyzés magának: üzenni Sammynek, elkérni Farrah telefonszámát.

– Remek – vigyorgott Landon. – Összehozok egy találkozót. Seperc alatt otthont csinálnak ebből a helyből.

Otthon.

Blake olyan régen érezte otthon magát, hogy már el is felejtette, milyen érzés. Nem járt eleget Austinban ahhoz, hogy ez számítson.

Miután megitták a sört, kimentek az erkélyre, újabb italokkal a kezükben figyelték a naplementét. A távolban New York City büszke sziluettje magasodott előttük; száz és száz épület barna és szürke színei lágyultak meg a naplemente ragyogásában, az ablaküvegeken hunyorogva tükröződő napfény mintha a remény sok ezer apró lámpása lett volna; az Empire State Building ikonikus tornya olyan arroganciával törte át az eget, ami New Yorkban szinte természetes.

Blake áhítattal bámulta a látványt; szíve megint összeszorult. Manhattan felhőkarcolóinak erdeje, a pulzáló energia és a csillogó fények egy másik, messzi városra emlékeztették, amelyet régen szeretett.

Akkor még csak fiú volt; bizonytalan, aki rettegett attól, hogy mit hoz a jövő.

Most egy több millió dolláros cég tulajdonosa. Álma valósággá vált, és ez többnyire elég volt. Amikor éppen új üzletet nyitott, vagy valamelyik bárjában üdvözölte a vendégeket, vagy ötletekkel kellett előállni, hogy a Legends nagyobb és jobb legyen, mint amilyen volt, hajtotta az adrenalin, és úgy érezte, övé a világ.

Néha azonban, amikor éjjel visszatért lélektelen szállodai szobájába, vagy olyan nő mellett ébredt fel, akit soha többé nem fog látni, összerándult a gyomra, és minden érzés elszállt belőle; üres héjnak érezte magát.

Mégis, bármi jobb volt, mint visszatérni Austinba.

Csikorgó gumiabroncsok. Horpadt fémlemezek. Vér. Nagyon sok vér.

A sötétség ismerős hulláma terjedt Blake mellkasában, fojtogató érzés. Fogcsikorgatva kényszerítette a sötétséget vissza a dobozba, ahol biztonságban tarthatta démonait, távol a kíváncsi tekintetektől – a sajátját is beleértve.

Ott leselkedtek a démonok – áskálódtak, cselt szőttek, hegyes, mérgezett körmeikkel kaparták a dobozt. Előbb vagy utóbb kiszabadulnak, és Blake csak reménykedhet, hogy amikor ez megtörténik, egyedül lesz. Nem kellene senkit magával húznia abba a mélységbe.

– Hosszú utat tettünk meg – mondta Landon, és felemelte a sörét. – Texasból New Yorkba. Micsoda menet volt!

– Ez igaz. – Blake félretolta viharos gondolatait, és mosolyt csalt az arcára. – De még nincs vége.

– Egyáltalán nincs vége.

Koccintottak.

Blake mélyebbre rúgta a démonok szelencéjét. Egy napon majd kiszabadulnak. De nem ma.

Ma abba akarta hagyni a múlton való rágódást. Életének az a fejezete véget ért.

Itt az ideje, hogy elkezdődjön az új.

HARMADIK FEJEZET

Farrah egy hét alatt nyolcvan önéletrajzot küldött szét.

A válaszok száma? Nulla.

Természetesen korai volt választ várni. A New York-i munkaerőpiac brutális; hetekbe vagy hónapokba telhet, mire reagálnak.

Ez a rút igazság, és ezt nem szerette volna megosztani az anyukájával, ezért Farrah a szokásos heti telefonbeszélgetésüket olyan bűntudattal fejezte be, hogy összerándult a gyomra.

Ez így volt a legjobb.

Cheryl Lau nagyon odavan a stabilitásért, és kiborulna, ha megtudná, hogy a lánya felmondott egy biztos munkahelyen úgy, hogy a bizonytalanba lép ki.

– Tessék! – Szobatársa és legjobb barátnője, Olivia Tang egy nagy pohár tejes teát tolt át a pulton. – Ettől mindjárt jobban érzed majd magadat.

– Köszönöm – motyogta Farrah.

A nagyon cukros italt kortyolgatta, és próbált nem gondolni arra, milyen nagy, milyen borzalmas hibát követett el. Olyan erővel töltötte el, hogy ott helyben, hirtelen felindulásból felmondott, és olyan jó érzés volt látni, hallani, hogy Jane marasztalni próbálja. Jane odáig ment, hogy felhívta Kellyt, aki a munka ünnepéig, szeptember első hétvégéjéig visszavonult Hamptonsba. Kelly hozta a formáját: nagyon dühös volt, és nyilvánvalóvá tette, hogy szerinte Farrah önző, hálátlan alak, aki a KBI nélkül most valami nagyon alacsony bérleti díjú stúdióban másolgatná a tervrajzokat.

Magától értetődően ő nem ösztönözte Farrah-t maradásra.

Farrah-nak azonban most már komoly kétségei voltak, hogy helyesen döntött-e. Tény, hogy van néhány hónapnyi bérletidíj-tartaléka, de New York a világ egyik legdrágább városa. Még akkor is, ha minden nem alapvető kiadást beszüntet, a megélhetési költségek lecsípnek a bérleti díjra félretett megtakarításaiból is, most könnyen előfordulhat, hogy csak egy vagy két hónapra elegendő pénze marad.

– Még csak egy hét telt el, és annyira tehetséges vagy! Nagyon hamar fogsz új állást találni – mondta Olivia. Sugárzott belőle a magabiztosság. – Ne stresszelj!

– Igazad van.

Farrah önéletrajza villogott rá a laptop képernyőjéről.

Kilencven százalékos tanulmányi átlag a California Coast Egyetemen. A NIDA verseny győztese. Három év csúcsminőségű szakmai gyakorlat. Három év növekvő munkaköri feladatok a Kelly Burke Interiors cégnél, ahol számos nagy horderejű vendéglátóipari projekten dolgozott, beleértve a Z Hotelst is.

Munkavállalóként igazi főnyeremény. Bárcsak tudna szerezni valakit, aki fogadni akarna rá.

– Igazad van – ismételte. – Ez butaság. Csak türelmesnek kell lennem.

– Pontosan. És most, mivel rengeteg szabadidőd van, mi lenne, ha randiznál egyet Kennel? – mondta Olivia szempilláját rezegtetve.

Farrah felnyögött. Olivia hónapok óta nyaggatta, hogy randizzon a munkatársával.

– Tudod, hogy utálom a vakrandikat.

– Tudom. De azt is tudom, hogy nem szexeltél… Mióta is? – tette fel a kérdést Olivia, mutatóujjával az állát ütögetve.

Farrah komor pillantással nézett rá. Egy éve nem szexelt, és ezt mindketten tudták. Nem arról volt szó, hogy nem akarta. Egyszerűen csak annyira lefoglalta a munka, és New Yorkban randizni olyan rohadt nehéz volt… Hosszú idő telt el azóta, hogy talált egy srácot, aki elég vonzó és viszonylag normális volt ahhoz, hogy le akarjon feküdni vele.

Ha őszinte akart lenni, az utolsó srác, akihez igazán vonzódott…

Nem! Ebbe ne menj bele!

Farrah lenyelte a torkát szorongató gombócot, és nyakláncát ujja körül csavargatta; igyekezte elnyomni gondolataiban a kék szempár, a szőke haj képét. Nem sajdult meg annyira a szíve, amennyire szokott, de a fájdalom nem múlt el; krónikus emlékeztető a fiúra, akit nem volt képes elfelejteni.

Talán éppen ezért van az, hogy Farrah elvárásai olyan magas szinten maradtak. Megtapasztalta, milyen az, ha két ember között működik a kémia, és ahhoz képest minden csak halvány utánzatnak tűnt.

– Ó, megvan! Már egy éve – csettintett ujjaival Olivia. – Tizenkét hónapja semmi akció, és nem, az elemmel működő barátod nem számít. Ha nem szünteted meg ezt az elvonási állapotot hamarosan, az elvesztett orgazmusok miatt előbb-utóbb millió darabra robbansz, és ez nem jó dolog. Nemrégen volt nagytakarítás.

– Minden héten nagytakarítást csinálsz.

Pontosan beosztották egymás között a háztartási feladatokat; Olivia takarított és kezelte a számlákat (két legnagyobb öröme az életben: a fertőtlenítőszag és a nullás egyenlegű számlák), Farrah pedig a háztartáshoz szükséges eszközök és élelmiszerek beszerzéséről gondoskodott.

– Pontosan.

Farrah felsóhajtott.

– Rendben. Beszéld le helyettem.

Biztos volt abban, hogy ezt még meg fogja bánni, de ha Olivia valamit a fejébe vesz, az olyan, mint amikor a pitbull csontra harap.

Egyébként pedig ideje a saját kezébe venni a kezdeményezést. Mert soha nem tapasztalhatja meg a kirobbanó kémiát, ha nem is keresi, igaz?

– Hurrá! – Olivia a szemétbe dobta az üres teáspoharat, és izgatottan tapsolt. – Alig várom. Igazán ideje, hogy a puncid kapjon egy kis kényeztetést.

Farrah félrenyelte a teát. Egy teljes percig köhögött, krákogott, alig kapott levegőt.

– Hagyd békén a puncimat!

– Édesem, egy teljes évig mindenki békén hagyta a puncidat. Mellesleg ez a te hibád.

– Ezennel ki vagy rúgva a legjobb barátnői pozíciódból.

– Kirúgás visszautasítva – mondta Olivia vidáman. – Engem soha életemben sehonnan nem rúgtak ki, és a mai nap éppen nem megfelelő arra, hogy ez a trend felboruljon.

Ezt érdemlem azért, mert a legjobb barátnőm a lakótársam.

Farrah és Olivia az egyetem után költöztek New Yorkba, és ebben a chelsea-i lakásban laktak azóta is. Nevetségesen drága, ahhoz képest, hogy milyen kicsi, de a lokáció verhetetlen volt. Ráadásul volt egy jellemzője, amiért szinte minden New York-i ölni tudna: beépített mosó- és szárítógép.

Olivia, aki egy évvel volt idősebb Farrah-nál, tíz hónapig lakott itt egy rockercsajjal, akit utált, de aztán a nevezett csaj elmenekült Brooklynba, Farrah pedig beköltözött.

Sanghajban is közeli barátok voltak, de itt az elmúlt néhány év során megbonthatatlan barátság alakult ki közöttük. Farrah egyetemi barátainak többsége Kaliforniában maradt, és bár tartotta velük a kapcsolatot, már nem voltak olyan közeli barátok. Oliviával tűzbe tennék egymásért a kezüket.

Bizonyos helyzetekben azonban nem szívesen közelít a tűzhöz. Ez a helyzet is éppen ilyen volt.

Ekkor megszólalt Farrah telefonja, ezzel félbeszakítva ábrándozó gondolatait arról, hogy hideg fejjel megfojtja a szobatársát, annak ellenére, hogy Olivia minden szava igaz volt (éppen ezért volt annyira idegesítő).

Nem ismerte fel a számot. Valószínűleg valami telemarketinges, de még egy hideghívás is jobb, mint magányos hüvelyéről értekezni.

– Halló!

– Halló! Farrah?

A szemöldöke zavarában összehúzódott.

– Igen. Kivel beszélek?

A mély bariton kissé ismerősen hangzott.

– Landon Zinterhofer vagyok.

A választól Farrah kis híján megint köhögőrohamot kapott.

– Ki az? – kérdezte Olivia hangtalanul.

Farrah megrázta a fejét, gondolatban ezer lehetőséget játszott le gyors egymásutánban. Mi a csodát akar Landon Zinterhofer, hogy a privát számát hívja? Probléma volt a szállodával? De már befejezték a projektet, és Jane azt mondta, Zinterhofer nagyon elégedett az eredménnyel.

– Halló!

Farrah rájött, hogy még nem válaszolt neki.

– Igen. Úgy értem, nem. Úgy értem, üdv.

Oliviára pillantott, akinek az arckifejezése kíváncsiból szórakozottá változott, ahogy Farrah zavarát szemlélte.

– Hogyan szerezte meg a számomat?

Összerezzent. A kérdés durvább volt, mint amilyennek szánta.

– Felhívtam a KBI-t, és azt mondták, már nem dolgozik ott. Kértem, hogy adják meg a privát számát – válaszolta Landon. Mintha némi bocsánatkérés lett volna a hangjában. – Tudom, hogy talán átléptem a határokat, és nagyon sajnálom, hogy péntek este ilyen későn hívom.

– Semmi gond. Én… elhatároztam, hogy a KBI-n kívül szeretnék más lehetőségeket is felfedezni. – Nem létező lehetőségeket. De ezt neki nem kell tudnia. – Valami gond van a szállodával?

– Nem. A szálloda egyszerűen nagyszerű. Ami azt illeti, annyira jó munkát végeztek, hogy most aziránt érdeklődöm, hajlandó lenne-e segíteni egy barátomnak. Nemrégiben költözött New Yorkba, és a lakása egy kicsit lehangoló. A srác akkor sem tudna egy lakást rendesen berendezni, ha az élete múlna rajta – nevetett Landon. – Akárhogy is, lakberendezőre van szüksége, és szerintem remek lenne, ha el tudná vállalni. Természetesen csak ha van rá ideje.

Farrah olyan erősen szorította a telefonját, hogy reccsenést hallott. Landon minden szava tovább lökte lefelé a döbbenet, a hitetlenkedés és az izgalom spirális alagútján.

– Engem akar felkérni? Nem a KBI-t?

Mit művelsz? – üvöltött rá a tudata. Ne szabotáld magadat!

De egyszerűen fel sem foghatta, hogy az ország egyik legnagyobb szállodaláncának örököse őt akarja felkérni egy munkára. A KBI-nél rengeteg csodálatos tervező dolgozik, ő pedig egyáltalán nem magánlakásokra szakosodott.

– Tudom, hogy ez nem a szokványos eljárás – ismerte el Landon. – De mint mondtam, szerintem kiemelkedő munkát végzett a szállodai projektben, és a személyisége alkalmasabb erre a feladatra, mint a kollégáié.

Most már képes volt elhinni. Sem Kellyt, sem Mattet nem fenyegeti az a veszély, hogy elnyerik a Miss vagy Mr. Kellem díjat.

– Tudom, hogy gyorsan kell dönteni, de a barátom húsz százalékkal többet fizet a szokásos megbízási díjánál, és…

– Vállalom!

Farrah kiáltására Olivia felkapta a fejét. A kanapén ült legújabb szerzeményével, egy erotikus regénnyel.

Farrah krákogott.

– Úgy értem… azt hiszem, tudok rá időt szakítani.

– Nagyszerű. Lenne ideje hétfőn velünk ebédelni? Egy órakor, az Aviary étteremben. Bemutatom a barátomnak, és indulhat a projekt. Természetesen a ház vendége.

Az Aviary a Z Central Park jellegzetes étterme; az a szálloda, aminek újratervezésében Farrah segített. Egy átlagos ebéd ott több száz dollárba kerül.

– Igen. Jól hangzik.

Farrah letette a telefont, és megcsípte magát. Aúúú.

Szentséges ég! Ez tényleg nem álom volt. Landon Zinterhofer csak úgy felhívta, és belsőépítészeti munkát ajánlott neki… És húsz százalékkal többet fizet a szokásos megbízási díjnál.

Nem tudta, mennyi a szokásos megbízási díja, de majd kitalálja.

Farrah nem tervezte, hogy teljes munkaidőben szabadúszó lesz, de ez a tökéletes munka ahhoz, hogy belekóstoljon ebbe az életformába, amíg arra vár, hogy a nagy cégek visszahívják.

Nem fogok anyagilag tönkremenni, és nem leszek kénytelen hazaköltözni!

Farrah nem bírta tovább. Felsikoltott, örömtáncot járt, mire Olivia úgy nézett rá, mintha még egy feje és tucatnyi csápja nőtt volna.

– Ki volt az? Minden rendben?

– Igen – felelte Farrah fültől fülig vigyorral. Az örömtől alig kapott levegőt. – Minden a legnagyobb rendben.

____________

Farrah a hétvégét azzal töltötte, hogy utánanézett a szabadúszó tervezési tanácsadói lét legfontosabb dolgainak, a szokványos óradíjaktól a ügyfélszerződés elkészítéséig mindennek. Összedobott egy portfóliót is, amit magával vihet az üzleti ebédre. Bár Landon szinte garantálta neki a megbízást, jó benyomást akart tenni a barátjára. Hiszen végső soron ez a bizonyos barát állja a költségeket.

Farrah besétált az Aviary étterembe. Nevéhez méltóan tényleg olyan volt, mint egy madárház. Természetes fény áradt be a kupolás üvegmennyezeten és a parkra néző üvegfalakon. Ez volt az egyik kedvenc helyisége a szállodában, ezen dolgozott a legtöbbet.

Magabiztosság töltötte el, ahogy végignézett a kecses szürke székeken, a gondosan tervezett asztalokon és a stratégiai megfontolással elhelyezett növényeken. Fekete palakőlapokon csörgedezett a belső vízesés, megnyugtató fehér zajt adott az étteremben folyó üzleti megbeszélésekhez, az előkelő társaság pletykaszemináriumaihoz. Az ablakokon keresztül látta a Central Parkot: hatalmas, hosszan elterülő zöld szőnyeg, tavak foltjai, napsütötte felhőkarcolók erdejében.

Ezt meg tudta csinálni. Szóval mit számít, ha soha nem vitt végig egy projektet az elejétől a végéig önállóan? Majd kitalálja, hogyan kell. Tud tervezni, és ez az, ami a legfontosabb.

Farrah észrevette Landont. Egyedül ült egy asztalnál a sarokban.

Szélesen mosolygott, amikor megpillantotta.

– Farrah. Köszönöm, hogy eljött.

– Örömömre szolgál, Mr. Zinterhofer. – Kezet fogtak. Hullámos fekete haj, mélybarna szem, bronzbarna bőr, a magas, izmos testről nem is beszélve… Landon akár férfi modell is lehetne. Farrah ezt rögtön felismerte, de semmi vonzalmat nem érzett iránta. Lehet, hogy szervizbe kéne vinnie a libidóját. – Köszönöm, hogy rám gondolt.

– Kérlek. Szólíts csak Landonnak. Ha megengeded, szeretném, ha tegeződnénk. Te vagy az egyik legjobb belsőépítész, akivel volt szerencsém együtt dolgozni – mondta Landon, és kacsintott. – Ne mondd el Kellynek. Nem szeret második lenni.

Úgy gondolja, ő jobb, mint Kelly Burke?

Farrah szorosabban markolta portfólióját, mert attól tartott, ha ezzel nem sikerül fegyelmeznie magát, úgy fog sikoltozni, mint valami idióta.

Hála istennek, Landon gyakorlatias, menedzsertípusú fickó. Nem mikromenedzselte a projektjüket, nem ült a nyakukon a tervezés minden fázisában, de gondja volt arra, hogy megtanulja mindenki nevét, és meghallgassa az ötleteiket, tekintet nélkül arra, hogy milyen fiatalok.

Landon Zinterhofer, ezer áldás vagy egyben.

– A barátodat várjuk? – Farrah az ölébe simította a szalvétát. Remélte, hogy a barát ugyanilyen barátságos és könnyed modorú, mint Landon. A KBI-nél voltak rémálom ügyfelei is; előfordul, hogy még mindig felébred éjszaka, hideg verejtékben ázik, és az álom mondata sikongva visszhangzik a fejében: „Azt mondtam, tojáshéjszín, nem ekrü!”

– Már itt van. Csak kiment a mos… Ó, itt is van.

Landon bólintott valakire, aki Farrah mögött volt.

Farrah legprofesszionálisabb mosolyát öltötte magára, és megfordult, készen arra, hogy elkápráztassa új ügyfelét.

Az üdvözlő mosoly azonban nagyon gyorsan lehervadt, amikor meglátta a feléjük sétáló káprázatosan szép, magas férfit.

Nem!

A döbbenet jéghideg csápjai hasítottak végig Farrah gerincén. Mintha a hőmérséklet hirtelen fagypont alá esett volna. Csak képzelődik. Az nem lehet, hogy ő az. Ezt nem teheti vele, nem lehet ilyen kegyetlen a világegyetem.

De tagadhatatlan volt a tény. Azok a jégkék szemek… A metszett üveghez hasonló arcél. A mély gödröcskék, amelyek elhalványodtak, amint az ezt-nem-hiszem-el érzés átvette a mosoly helyét. Blake legalább olyan döbbentnek tűnt, mint amilyennek Farrah érezte magát.

Farrah gyomra összerándult, és ez megerősítette azt, amit a tudata nem volt hajlandó tudomásul venni.

Ez ő.

Az első… és egyetlen… férfi, akit valaha szeretett.

Aki összetörte a szívét.

Akiről azt gondolta, soha többé nem látják egymást viszont.

Blake Ryan.

NEGYEDIK FEJEZET

Az étteremben folyó beszélgetések halk moraját már alig hallotta a fülében lüktető pulzusdobogástól. Gyomra mintha szabadesésben zuhant volna, és Blake csak állt és bámult, mintha kővé vált volna. Nézte a legjobb barátjával szemben ülő barna hajú nőt.

Hallucinálok.

Agya a „belsőépítész” szót az egyetlen általa ismert belsőépítésszel azonosította, és ezt az illúziót varázsolta elő csak azért, hogy őt kínozza. Mély csokoládébarna szemek, puha, vörös ajkak és narancsvirággal kevert vaníliaillat… Olyan valóságosnak tűnt, hogy az már kegyetlenség.

Hányszor álmodott róla Blake úgy, hogy mindig üres ágyra ébredt, és nem volt elég a „mi lehetett volna, ha...” gondolatok keltette megbánás.

Mellkasát az érzelmek kígyója szorította halálos ölelésbe, mérget csepegtetett vénáiba, talpát a padlóhoz ragasztotta. Szívének fülsiketítő dobb-dobb-dobb lüktetése minden más hangot kiszorított az étteremben.

Megőrülök.

– Blake, hadd mutassam be Farrah-t. Farrah, ő itt a barátom, Blake – mondta Landon. A bemutatás áthatolt Blake tudatának ködén. Barátja hangja mintha nagyon messziről szólt volna, mint az olyan emberek hangja, akiket csak álmaiban hallott. Olyanok, akik fel akarják rázni álmából, amikor pedig semmit nem akar annyira, mint még mélyebbre merülni fantáziavilágában.

Landon a homlokát ráncolva nézte Blake-et, olyan arckifejezéssel, mintha azt mondaná: Miért a faszért viselkedsz olyan furán?

Mindeközben Farrah mereven ült, szeme tágra nyílt, ujjaival az ölében tartott fekete bőrmappát szorongatta. Elsápadt, arca majdnem olyan fehér volt, mint a fehér damaszt asztalterítő.

Blake sóhaja sziszegve szökkent fel mellkasából. Ez tényleg a valóság.

Milliószor fantáziált arról, hogy újra találkoznak, de most, hogy ez valóban megtörtént, fogalma sem volt, mit csináljon.

Csak állt ott, és bámulta, mint valami idióta.

Mondj valamit! Bármit! Szólalj már meg!

– Egy napot sem öregedtél.

Csak ezt ne!

Landon félrenyelt, amikor meglátta, hogy a barátja elvörösödik. Blake nem emlékezett arra, mikor volt utoljára ennyire zavarban. Úgy érezte magát, mint valami nyavalyás kisiskolás, aki nagyon szerelmes, és öt évet várt arra, hogy viszontlássa az imádott lányt, és aztán az első hozzá intézett mondata az, hogy… Egy napot sem öregedtél.

Blake legszívesebben elsüllyedt volna.

Landon válla megremegett az elfojtott nevetéstől, de Farrah arckifejezése merev maradt és kőkemény.

– Köszönöm – mondta. Semmi érzelem nem volt a hangjában, még gúny sem.

Az a Farrah, akit Blake ismert, olyan gyorsan lehordta volna a béna üdvözlésért, mint ahogy egy tinédzser üzeneteket tud írni az órán, és az a Farrah, akit ismert, úgy nézett rá, mintha a csillagok magasságában lenne… amíg ő el nem baszta az egészet.

– Ismeritek egymást? – kérdezte Landon, szándékosan visszafogva magát, míg fel tudta tenni a világ legnyilvánvalóbb kérdését.

Blake erőt vett magán, mozgásra kényszerítette a lábát. Leroskadt a Landon melletti székre, és nagyon igyekezett uralkodni izmain, hogy ne remegjen a keze, amikor a pohár vizet az ajkához emelte.

– Együtt töltöttünk egy tanévet Sanghajban.

Érezte, hogy Landon felsóhajt. Egy részeg éjszakán, miután Cleóval végleg elváltak egymástól, mesélt Landonnak a lányról, akivel Kínában együtt volt. Blake spirálba került; bűntudatban, megbánásban, italban fuldoklott, és nem működtek a szokásos szűrők. Ezek hiányában bukott ki belőle, mi történt Sanghajban, mi történt közte és Farrah közt, de Blake nem említette konkrétan Farrah nevét. Landon azonban elég okos fickó. Blake-nek egy pillantás elég volt barátjára, hogy tudja: Landon azonnal összerakta a kirakós darabjait.

Jött a pincér, felvette a rendeléseiket. Blake nem emlékezett arra, mit rendelt. Nem is érdekelte. Túlságosan lekötötte az, hogy Farrah-t bámulja.

Öt év telt el, és istenem, még szebb volt, mint amilyennek emlékezett rá. Kifinomultabb és magabiztosabb. Az idő remekművé formálta vonásait, karcsú alakja homorulatokkal és domborulatokkal virult. Már nem lány volt, hanem nő… akinek látványától ágyékában megmoccant a vágy, úgy is, hogy nagyon fájt a szíve.

Farrah azonban rá sem nézett, amióta leült.

– Szóval… – törte meg a csendet Landon. – Farrah, mint a telefonban is említettem, Blake belsőépítész tervezőt keres új lakásához. Két hálószoba, két fürdő, a West Village-ben. Mostantól ez lesz az elsődleges lakóhelye, ezért szüksége van valakire, aki feldobja egy kicsit. Aki otthont teremt belőle – mondta, és megbökte Blake-et. – Ugye?

– Tessék? Ó, igen.

Szedd össze magadat, ember!

– Helyes. – Landon tekintete Blake és Farrah között pingpongozott. – Akkor most térjünk rá a megbízási díj kérdésére. Blake húsz százalékkal többet fog fizetni, mint a…

– Nem tudom vállalni.

Farrah csendes visszautasítása csikorgó megálljt parancsolt a beszélgetésnek. Landonra nézett, ahogy magyarázott: – Sajnálom, hogy az idődet vesztegettem. Nagyra értékelem, hogy rám gondoltál, és természetesen kifizetem neked az ebéd árát. De most jutott eszembe, hogy van egy másik projekt, amint dolgoznom kell, és nem lesz időm erre. Ami azt illeti, valószínűleg jobb lenne, ha…

– A dupláját.

Farrah megdermedt Blake ajánlatára.

– Tessék?

– A szokásos díj dupláját fizetem neked, ha vállalod, hogy nekem dolgozol.

– Ez nem fog…

– A tripláját.

Farrah ránézett. Elképedés izzott tekintetében, és Blake nem tudta leplezni azt a halvány győzelmi mosolyt, ami az ajkán ekkor megjelent. Végre. Valami reakció.

– Nem is tudod, mennyi a megbízási díjam.

– Mennyi?

Farrah pillanatnyi tétovázással válaszolt:

– Óránként 300 dollár.

– Óránként 900 dollárt fizetek neked. De kizárólagosnak kell lennie. Vagyis csak az én lakásomon dolgozhatsz a szerződésünk időtartama alatt.

– Jesszus, Blake! – szisszent fel Landon.

Az asztal túloldalán Farrah szája tátva maradt a döbbenettől.

Óránként 900 dollár eszméletlenül sok pénz, de Blake meg tudta engedni magának. Nem volt olyan gazdag, mint Landon, de hála a Legends sikerének és egy sor okos befektetésnek, volt akkora pénzügyi kerete, hogy elbírja ezt a költséget. Ráadásul nem a pénz érdekelte. Nem a pénz, hanem Farrah.

Nagy nehezen rávette magát, és Sammytől még a hétvégén elkérte Farrah telefonszámát. Sammy nem igazán értette, miért támadt Blake-ben hirtelen a vágy, hogy most felvegye a kapcsolatot vele, de mivel jó barát – és az egyetlen a sanghaji csoportból, aki tudja az igazat arról, hogy Blake mit érez Farrah iránt, és mi történt közte és Cleo között –, engedett a kérésnek.

Blake egész hétvégén azt a tíz számjegyet bámulta, és próbálta összeszedni a bátorságát, hogy felhívja. Egyetlen alkalommal sem sikerült rávennie magát. Most azonban itt van, közvetlenül előtte.

Ez olyan volt, mintha az univerzum belefáradt volna a halogatásába, és egy jól irányzott seggbe rúgással megadta volna neki a kezdősebességet. És csak erre volt szüksége.

Ez valami jel.

A világ összes tervezője közül Landon éppen őt hívta ide.

Két ember egy nyolcmilliós városban minden ellenkező esély ellenére újra találkozik.

Véletlen? A pokolba, dehogy!

Farrah volt az, aki megtanította Blake-nek, hogy higgyen a sorsban, és mint minden mást a kapcsolatukból, Blake ezt is a szívében őrizte annyi éven át.

– Akkor megegyeztünk? – kérdezte Blake. Sikerült megőriznie kiegyensúlyozott hangját, de káosz tombolt benne: a vágy és az érzelmek vihara.

Mondj igent! Istenem, ha igent mond, soha nem kérek tőled mást. Soha. Kivéve talán azt, hogy ne a Patriots nyerje a Super Bowlt, de ebben hajlandó vagyok engedményekről tárgyalni.

Farrah a nyakláncával babrált, határozatlanság vibrált az arcán. Egy örökkévalóság telt el, mire kimondta:

– Igen.

Blake végre levegőt vett, és gyors hálát adott az égnek.

– Akkor kezet rá! – mosolygott, és arcán megjelentek azok a csodálatos gödröcskék. A kezét nyújtotta a nő felé.

Farrah pedig egy pillanatig gondolkodott, aztán kezet fogott vele.

Amint kezük összeért, mintha elektromos áram sistergett volna Blake testében, és Farrah szemének rebbenéséből ítélve ez nem csak vele történt meg.

Blake még szélesebben mosolygott.

Az univerzum tálcán adta neki a második esélyt, és nincs az az isten, nincs az az ördög a pokolban, aki miatt ezt ne használná ki. Ezt nem fogja elcseszni.

ÖTÖDIK FEJEZET

Farrah két saroknyira jutott, aztán teljesen szétesett.

Az ebéd alatt végig faarccal ült, de most bevonszolta magát egy áruházba a Z Hotel közelében, és addig nyomakodott a tömegben, amíg eljutott a mellékhelyiségbe. Nem akart nyilvános helyen összeomlani.

Blake Ryan. Kibaszott Blake Ryan!

Blake Ryan számtalanszor visszasétálhatott volna az életébe, de ezt éppen most kell megtennie, amikor 1. munkanélküli, és ezért képtelen visszautasítani nagylelkű ajánlatát, és 2. szexuálisan annyira frusztrált, hogy már egy kézfogástól is teljesen beindult.

Farrah reszketett, amikor eszébe jutott, milyen volt Blake kezének erős, meleg szorítása, és milyen volt az ebből eredő elektromosság, ami felkúszott a karján, egészen a mellkasába, és oly módon vert tőle a szíve, amiről már azt hitte, nem is képes.

Sanghaj óta más srácokkal is randizott. Néhányat kedvelt közülük, néhányat egyáltalán nem. De egyikük sem volt képes olyan élénk érzelmeket kiváltani belőle, mint Blake.

Hosszú éjszakák ködös emlékei, szenvedélyes csókok és elsuttogott titkok szivárogtak be Farrah tudatába, és húzták le a múltba.

Olyan csökönyös lány vagy – mondta Blake érdes hangon –, aki annyira makacs, hogy nem tesz jót magának. Azt gondolom, hogy nincs ember, aki jobban megőrjítene, mint te. És azt hiszem, meghalok, ha nem lehetek veled.

Bármi történjék is, együtt túljutunk rajta.

Egyszer azt mondtad, hogy minden másodperc számít, és nem akarom, hogy még egy másodperc teljen el úgy, hogy nem tudod: teljesen, egészen, száz százalékig szeretlek.

Felzokogott. Ökölbe szorított kezét torkához kapta; erősen küzdött, hogy nyugodt maradjon, nehogy a fiú-miatt-nyilvánosan-bőgő-lány közhelyes esete forduljon elő vele. Bár szeme már megtelt könnyel. Bár mellkasában már annyira fájt valami, hogy legszívesebben magzatpózba görnyedt volna a padlón, nem törődve a kolera és egyéb nyavalyák elkapásának veszélyével.

Már nem volt szerelmes Blake-be. A szerelemhez bizalom kell, és ő már régen elvesztette a belé vetett bizalmát. De a fenébe is, Blake egyetlen mosollyal képes megdobogtatni a szívét, egyetlen érintésétől bizsereg a teste. A köztük működő kémia mindig is megmagyarázhatatlan volt, és úgy tűnik, ennyi év után is fellobbant köztük a láng.

Felfénylett a telefonja, Olivia hívta; a hívás elterelte gondolatait arról, hogy ő és Blake milyen veszélyes útra tértek.

Farrah nagyot nyelt, összeszedte magát, aztán fogadta a hívást.

– Halló!

Csak enyhe remegés volt a hangjában, ami nagyon jó, ahhoz képest, hogy takony és könnyek száradtak arcán. Farrah letépett néhány lap átlátszóan vékony toalettpapírt a tekercsről, és megtörölte az arcát. Mintha csiszolópapírral hámlasztotta volna a bőrét.

– Na, milyen volt a munkaebéd? – kérdezte Olivia.

– Rendben volt. Mit csinálsz? A munkából hívsz?

Farrah elhallgatott, azon gondolkodott, vajon elmondja-e Oliviának a fejleményeket most, vagy várjon, amíg személyesen beszélhetnek.

Most, határozta el. Olivia ettől teljesen lehidal. Gyűlölte Blake-et, amióta szakítottak, és Farrah már felkészült a hurrikánra. Mert Olivia biztosan nagy hűhót fog csapni, ha megtudja, hogy elfogadta Blake ajánlatát.

– Kávészünetem van – felelte Olivia, amin Farrah legalább annyira meglepődött, mint azon, hogy az Aviary étteremben Blake-kel találkozott. Olivia nagyon keményen dolgozott; elemző volt a Wall Street legrangosabb magántőke-befektetési alapjánál, és ritkán tartott szünetet munkaidőben. – Hat percem és huszonhét másodpercem van még a szünetből, szóval gyorsan elő a részletekkel.

– Rendben. – Farrah mély lélegzetet vett. – A hosszú történet röviden: megkaptam a munkát, és 900 dollárt fizetnek óránként.

Először mindig a jó hírrel kell kezdeni.

– Ó, istenem! – reagált Olivia suttogó-kiabálva. – Ez elképesztő! Kilencszáz dolláros óradíj?! Ezt meg kell ünnepelnünk! Nem jutok ki időben ahhoz, hogy kifogjunk valami happy hour bulit, az üzlet, amin most dolgozunk, a karrierem legfontosabb eleme, esküszöm, hogy nagyon fontos, de hazafelé veszek jégkrémet és bort. Hétvégén majd rendezünk egy rendes ünnepi vacsorát.

– Jól hangzik.

Csend.

– Miért van az, hogy nem tűnsz olyan lelkesnek? Az ügyfél? Igazi faszfej, ugye? Vagy egy perverz vén tök? Ne feledd, ha bármivel próbálkozna, tűsarkú van rajtad, ne félj használni, rúgj bele egyenesen a…

– Blake az ügyfél.

– Blake kicsoda?

– Blake Ryan.

Újabb hallgatás.

– Az új ügyfeled Blake Ryan?

Úgy sikított, hogy a hang a szinte átszúrta Farrah dobhártyáját. Farrah hunyorgott, és távolabb tartotta a telefont a fülétől, miközben Olivia válogatott káromkodásokat szórt, olyan élénk fantáziával képzelt el gyilkos jeleneteket, mintha másodállásban éjszakánként horrortörténeteket írna.

Amikor végre levegőt vett, Farrah közbeszólt.

– Nézd, értem én, értem. A helyzet valóban nem ideális – mondta. Ez elég enyhe kifejezés volt, de Farrah nem akarta felszítani Olivia haragjának lángját. – De nem tudom, mikor kapok új munkát, és szükségem van a pénzre. Sokat fizet nekem, Liv. Annyit… amennyi elég ahhoz, hogy ha okosan bánok a pénzzel, abból fél évig is kihúzom.

Hallotta, ahogy barátnője csendben fontolgatja a hallottakat.

– És feltetted magadnak a kérdést, pontosan miért is fizet neked ilyen sokat?

Farrah a homlokát ráncolta. Annyira meglepte, hogy Blake hirtelen újra megjelent az életében, hogy nem gondolkodott el, milyen okok állhatnak az ajánlat mögött.

– Nem…

Gyanakvás szivárgott ereibe. Miért ragaszkodott Blake annyira ahhoz, hogy vele dolgozhasson? Az előző barátnője miatt magasról ejtette őt, és fél évtized telt el úgy, hogy egy szót sem váltottak egymással. Ráadásul ennyiért bármely belsőépítész vállalta volna a munkát a városban.