Grecsó Krisztián

Ott maradtok egymásnak

Versek
(2020–2025)
– részlet –

© Grecsó Krisztián, 2025

A házasság hete

Középkorú szerelmes vers

Árvai Juditnak

Foszlik szálára az alkonyat,

„S” alakban kúszik két szép kezén,

Még látom szemedben az arcomat,

Dédelgetett kételyem, hogy „éppen én?”.

Egyre tisztább minden a sötéttel,

Megbocsátani csak így lehet, vakon,

Mást ígértem, mi lennék, középszer,

Egy tele sosem volt, címkézett flakon.

Te sem ezt a csöndet szeretted,

Ahogy szabad perccé ér a hallgatás,

Homokváram réges-rég bevetted,

Mire az esti szó? Megkésett vallatás?

„Házasság hete” van, többször előkerül,

Útban vagyok reggel, mire megjössz, rossz helyen állok,

Ami felbukik, mindjárt el is merül,

Hogy voltak-e valaha beláthatóbb távok.

Ennyink van: ez a felbontott ajándék,

És hazárd a játék a kitanult verkliben,

Pulzál az ér, mint a nap, gyöngyöző halánték,

Maradhatunk, végül, egy életre ennyiben.

Állni kell

Maraton, ’88

Fut órákon át a templom körül,

Nem is sprint, nem kocogás,

Szenny a lélek, s ha tisztul, ürül,

Nem marad, csak kopogás,

Bent üres, mint a belőle szökött

Gazdátlan, kamasz árnyék,

A sors, mint kézi pulóver, kötött,

Erőpróba ez, gyerekjáték,

Vágta után mégis úgy ül órán,

Hogy majdnem kész a leltár,

A teremben a tér összement jócskán,

És mit a sorstól elvár,

Ködös képzetek kusza halmaza,

Harang zúg, és már az iskola ablaka

Remeg, mert valamit jelez,

De azt biztos, már nem ez.

A véletlenek kódolt morzenyelve;

Kívülről látja magát,

Mintha saját énje jönne szembe,

Apákat lát, sok apát.

És mindegyik arca most az övé,

Hiába e rohanás,

Akár tengerhabból Aphrodité:

Rohadásból rohadás.

Genezis

Ott, ahol tartok

Szeretném, ha rajtakapnál,

Uram, és én szétesett volnék, elhasznált,

rég kevesebb önmagamnál,

még éppen nem egzaltált,

és ha végül mégse lenne kegyelem,

Istenem, feltámadás, öreg porhüvelyben,

szikkadna a tartalék szerelem,

és nem lakozna ördög a részletekben,

Teremtőm, ha ledőlne ismerősből az ismeretlen,

és nem kéne tanulni a téli fákat,

fogyna belőlem, mi érintetlen,

és az volnék, ami, türelmetlen állat,

magától ájult nárcisz,

ki asztal mellett megél,

tölt dűlőszelektált bortételt, grátisz,

és amíg él, remél,

szóval, ha ez lennék, Uram, ki oly sok mindent átvisz,

és mégis üresek a túlpartok,

akkor kegyelmedből add meg nekem,

hogy tartsak ott, ahol tartok.

A bocsánat meg te

Egészben igazi

Milyen rész bennem az oltalom,

hol folyik testben a türelem,

idegpálya vagy nyirokmirigy,

mivel függ össze, ha nem velem.

Miért félek, mint a pipacs,

mi reszket bennem, baj lehet,

milyen rész volt a béke benn,

mióta nincs meg a hangnemem?

A rettegés most rózsakés,

szavak, szénaszél vagy lejtmenet,

mehettél volna bárhová,

még szelíd volt ez a szerkezet,

bizonyság lenne a józan ész,

amihez nincs szűk vagy tág keret,

milyen rész volt a béke benn,

mióta nincs meg a hangnemem?

Keresnél valami eredendőt,

maradt-e e testben éltető

darab, mi te voltál egykoron,

nem elég magában, hogy védhető,

nem elég, hogy épp nem hasad,

úgy kell, hogy egészben igazi,

egyetlen észrevehető jóság,

nem talmi, tanult, piaci,

amiből lehetne bármi tanulság.

A szív segédigéi

A szív segédigéi

Olyan jó lenne nem emlékezni rá,

hogyan kerültem abba az elnyűtt

panelkonyhába szilveszter éjjel,

és inkább azt tudni ilyen szívós pontossággal,

miért és hogyan maradtam kettesben

azzal a bizarr férfival,

de az agyam püffedt sejtjei

visszáján rögzítették az eseményeket,

ami nem feltétlenül és szükségszerűen

jelenti azt, hogy ellenem dolgoztak,

illetve alkalmazható némi megszorítás,

ha egzaktan akarjuk, mondjuk, definiálni,

mi az emlékeim viszonya hozzám…

efféle modorban társalgott az idegen,

fényes fontoskodása közben

nyeglén ütögette az üres szardíniásdobozba

a slank cigarettáról a hamut,

és épp’ így hullottak alá szájából

az alárendelő mellékmondatok is,

az asztalon pacsuliillatú tócsák,

vermutok és nektárok,

romantikus lektűrökből is kihabzó, bódító aromája,

a „máskülönben műszaki ember”,

így címkézte magát,

A szív segédigéiről akart beszélgetni,

ami legalábbis rendhagyó

óévbúcsúztató témaválasztás

az isten háta mögötti alföldi kisváros

rühes lakótelepén,

ifjú bölcsészhallgató voltam,

és legalább tíz könyvet

olvastam már akkor a pellengérre állított szerzőtől,

ragadós nyegleséggel,

ha tetszik, impulzív vizsgarutinnal

igyekeztem megoldást találni rá,

hogy ne kelljen bevallanom

a tolakodó idegennek a tényt,

az említett EP-regényt nem olvastam,

a férfi teátrális érdeklődéssel tűrte,

ahogy bevezettem többféle égi harmóniát,

de hirtelen az asztalt kopogtatta, mint egy patikus,

és megint a Szívre kérdezett rá,

és már, mint egy szakadék, ordított is,

hogy arra, él-e vagy hal-e az anyám,

csak tudok valamiféle kibaszott választ adni,

akár üveggolyó, dülledt ki

véres szeme a fejéből,

és mint utólag szegecselt elektromos kábelek,

futottak arca falán végig a pulzáló erek,

küzdöttem ezzel az arccal,

amikor néhány nap múlva

a tanszéki könyvtárban

sértetten kinyitottam a könyvet,

próbáltam tulajdon vétkem

sötétebbre satírozni,

az én olvasatomba ne üvöltse bele senki,

de hiába,

ha csak udvarolni kezdtem a mondatoknak,

lábjegyzeteknek,

mintha a saját vizeletemben ültem volna,

a nyálkás vermutfolyók

szabdalta, megközelíthetetlen szigeten,

a máskülönben műszaki ember

néhány hét múlva,

még tajgaian távoli volt a tavasz,

kirabolta a saját feleségét,

eltűnt a családi vagyonnal,

és bár ez sem vette le rólam az átkot,

azt nem lehet mondani,

hogy Isten ne konyítana a dramaturgiához.

Huszonkét év múlva

viharos szél sikított a Hollán Ernő utcában.

Egy októberi délutánon

a cukrászda előtt kolduló

hajléktalan férfiban megismertem

a máskülönben műszaki embert,

és ahogy a Szív ijedtében félreütött bennem,

hirtelen fel tudtam idézni,

amit azóta sosem,

hogy majd’ napra pontosan 18 évvel azelőtt,

mit olvastam azon

a tökéletesen siket délutánon,

amikor meghalt az apám.

Bibliai történeteim

Nem Iskarióti Júdás

Előtte nem ismertem

felnőttet, aki bármire képes,

és ehhez a sors lehetőséget,

hatalmat és becsvágyat

is adott volna,

otthon, a faluban

gyávább, kisszerűbb

gonoszsággal találkoztam,

talán a szerencse,

a naivitás spanyolfala

takarta el őket előlem,

de elvetemült emberrel

addig nem volt dolgom,

ez a férfi évtizedeken át vezette

az alsó városrész iskoláját

meg a diákotthont,

megannyi élethosszig

tartó kárhozat, kanossza szárad,

mint szarosan visszahozott

vasárnapi gyerekalsó,

a lelkén, de nem ítélni jöttem,

az emlékezés dalárdája

próbál csak a kazánház

melletti penészes kisteremben,

amikor másodikban

megszabadultunk onnan,

amikor a kollégium fejének többé nem volt

hatalma felettünk,

utánunk nyúlt,

csatlósokkal jött, katonákkal,

nyolcszáz diák tanult akkoriban

a Tisza-parti gimnáziumban,

ő hamis vádak csókjával jelezte,

melyik az a két ifjú,

akit a diákotthon után

a középiskolából is szükséges

lenne eltávolítani;

kikereste a nevemet a gimnáziumi diri,

amikor leültetett

az iroda pamlagára,

én vagyok az,

feleltem, és különös

nyugalom ereszkedett rám,

ha így kell lennie,

akkor most beteljesül,

aminek be kell teljesülnie,

nem értem,

nem ismerem,

nem hallom

azt a fiút,

aki akkor ott beszélni kezdett,

a társairól,

megvert,

megalázott,

bemocskolt

tanyasi fiúkról,

akik azt se tudták,

mi végre vannak ezen

az eleve elrendelten

aljas világon,

kiskanállal kifordított szem,

minden nyugovókor

használt fiútest,

kész a leltár,

kiskanál,

nagygatya,

nagykanál,

kisgatya,

szövésminta,

sorjáték,

kiszámoló,

ahogy a papucs csattog a hajnali

reggeli tornán,

a fagyott udvaron,

csitt előbb,

aztán csatt,

csitt megint,

és a csatt,

alföldi papucs,

szolgálta már

a bátyját, tán még az apját is,

abban a papucsban csattogott

el minden esély,

leltári számuk nem volt,

mert nem hitte el,

akinek az esélye lett volna,

nem látott még olyat,

nem ismerte fel,

meg kellett volna csókolni őket,

hogy legalább el

legyenek árulva,

de még csak ennyit

sem adott az ég nekik,

hogy beteljesítsenek valamit,

ami rajtuk kívül esik,

a diri egyszer csak

fölemelte a kezét, elég,

figyelni foglak, mondta,

ellenőrizni foglak, mondta,

aztán bólintott, menjek,

még intőt sem adott,

pedig tudhatta,

hogy igazgatókollégája,

a város becsült polgára

megvette már

a negyven aranyon a Vérmezőt,

és ő nem az a fajta Júdás,

aki belátná, mit tett,

kimutathatóan hasznosabb

és kényelmesebb lett

volna kirúgni engem,

egy vidéki senki utolsó fiát,

névtelen parasztot,

mint évekig figyelni rám,

ellenőrizni,

megszeretni,

megdicsérni,

moshatta volna a kezeit,

hiszen én magam sem

mertem volna arra gondolni,

hogy ami velem történt,

jogtalan, törvénytelen,

hogy erre gondolni merj,

tudnod kell, lehet,

hogy te vagy,

a testeden kívül

más is érték,

de csak azt érted,

ahogy a papucs

csattog,

ahogy az öreg,

büdös, félretaposott,

alföldi panaszkodik,

hogy csitt.

A Végszavak című vers tisztelgés Nagy László előtt.

A Kihúzott mondatok a Népszava Nyitott mondat mellékletének íródott, egy Esterházy-évforduló ürügyén. Az eredeti megjelenéskor az volt az alcíme, hogy Egy mondatonként kitörölt (javított, húzott) levél után, Esterházy Péternek.

A Klumpa kopogása című verset Ilia Mihály tanár úr köszöntésére írtam, és a 90. születésnapjára megjelentetett albumban (Ilia90, Szeged) kapott helyet először.

A kötetből több vers lett dal alapja, alakult dalszöveggé. Az énekelt verseket megtalálják a beck@grecsó: Hoztunk valamit magunkból (zajzajzaj, Pécs, 2023), illetve a szeretet vessző béke (zajzajzaj, Pécs, 2025) lemezeken, és persze a digitális megosztókon.

✶

Köszönöm a sok munkát és támogatást a családomnak, a feleségemnek és a lányomnak.

Köszönöm a magvetős kollégák munkáját, különösen a szerkesztőm, Turi Tímea segítségét.

Köszönöm Beck Zoltán és Nádasdy Ádám munkáját.

Tartalom

A házasság hete

Házasság

Középkorú szerelmes vers

Hányszor szakadhat

Hazafelé

Elég jó szülő

Ami már megvan

Mint két idegen (jelenetek egy házasságból)

Régi barátok

Gazember

Hősök

Mindig

Védőgázas csomagolás

Grecsónak hívják

Nincs csönd

Családi ölelés

Sziszüphosz

Állni kell

Második triptichon

Képet a képekre

Várnak az anyák, hogy

Egy görbe sík

Maraton, ’88

Állni kell

40, 41

A keret helye

Nem olyan

Azt jelenti

Magányos séta vasárnap délben

Genezis

Üdvözítőnk parancsára és isteni tanítása szerint

Ott, ahol tartok

Mea culpa

Epigramma

Genezis

Jézus parókája

Végszavak

A bocsánat meg te

Az egész túloldala

Egészben igazi

Rózsavers

Csak a véletlen

Budapest

TBR (tizenvalahány ballada összevontan, röviden)

Summa

És csak magammal

mint árnyék

A bocsánat meg te

A szív segédigéi

Kihúzott mondatok

A szív segédigéi

A klumpa kopogása

Piros labda

Ne jöjjön senki

Bibliai történeteim

Cirénei Simon

Nem Iskarióti Júdás

A tékozló fiú

Megkísértés

A feltámasztott Lázár

Énekek éneke

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Molnár Eszter Edina
Korrektor Tomka Eszter
Borító Baranyai (b) András
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 667 8

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL