STEPHEN HAWKING TOVÁBBI KÖNYVEI

Az idő rövid története

Einstein álma

Az idő rövid története (illusztrált kiadás)

A Világegyetem dióhéjban

Az idő még rövidebb története (Leonard Mlodinowval)

A nagy terv (Leonard Mlodinowval)

GYEREKEKNEK

George kulcsa a rejtélyes univerzumhoz (szerzőtárs: Lucy Hawking)

George kozmikus kincsvadászata (szerzőtárs: Lucy Hawking)

George és az ősrobbanás (szerzőtárs: Lucy Hawking)

Az eredeti mű címe: Stephen Hawking: My Brief History

Bantam Books, New York, 2013

Fordította: Dr. Both Előd

Lektorálta: Dr. Szabados László

Szerkesztte: Oláh Judit

Tördelés, tipográfia: Kozári Imre

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Copyright © 2013 by Stephen W. Hawking

Hungarian translation © Dr. Both Előd, 2014

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2014

Borító illusztráció © Gillman & Soame UK

Copyright © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-085-8

Kiadja Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Tartalom

1. Gyermekkor

2. St. Albans

3. Oxford

4. Cambridge

5. Gravitációs hullámok

6. Az ősrobbanás

7. Fekete lyukak

8. A Caltech

9. Házasság

10. Az idő rövid története

11. Időutazás

12. Képzetes idő

13. Határok nélkül

Williamnek, George-nak és Rose-nak

1

GYERMEKKOR

Apám, Frank ősei haszonbérlő földműves gazdák voltak az angliai Yorkshire-ben. Nagyapja – az én dédapám, John Hawking – jómódú gazda volt, de túl sok földet vásárolt, ezért a XX. század elején a mezőgazdasági válság éveiben csődbe ment. Fia, Robert – az én nagyapám – megpróbált segíteni az apján, de ő is tönkrement. Szerencsére Robert feleségének volt egy háza Boroughbridge-ben, amelyben iskolát működtetett. Ez némi jövedelemhez juttatta a családot. Ennek köszönhetően Oxfordba küldhették a fiukat, aki ott orvosnak tanult.

Apám egy sor díjat és ösztöndíjat nyert el, így a szüleinek is tudott pénzt hazaküldeni. Később a trópusi betegségek kutatásával kezdett foglalkozni, kutatásai keretében 1937-ben Kelet-Afrikába utazott. A háború kitörésekor keresztülutazta Afrikát, lehajózott a Kongó folyón és annak torkolatánál elért egy hajót Angliába, ahol önkéntesként katonai szolgálatra jelentkezett. Ott azonban azt mondták neki, hogy többet ér, ha orvosi kutatásokkal foglalkozik.

3. Apám és én

4. Édesanyámmal

Édesanyám a skóciai Dunfermline-ban született egy háziorvos nyolc gyermeke közül harmadikként. Legidősebb testvére egy Down-kóros lány volt, aki a családtól elkülönítve, egy gondozóval élt, de 13 éves korában meghalt. Amikor édesanyám 12 éves volt, a család délre, Devonba költözött. Apám családjához hasonlóan ők sem voltak különösebben jómódúak. Ennek ellenére ők is megengedhették maguknak, hogy Oxfordban taníttassák a lányukat, aki miután végzett, különböző állásokat vállalt, még adóellenőr is volt, amit azonban nem szívesen csinált. Ott is hagyta, és titkárnő lett, ennek köszönhetően találkozott apámmal a háború első éveiben.

Jómagam 1942. január 8-án születtem, napra pontosan 300 évvel Galilei halála után. Becslésem szerint azon a napon további kétszázezer újszülött jött a világra. Nincs tudomásom róla, hogy bármelyikük is érdeklődne a csillagászat iránt.

Oxfordban születtem, jóllehet szüleim Londonban éltek. Azért alakult így a helyzet, mert a II. világháborúban a nácik megállapodtak az angolokkal, hogy Oxfordot és Cambridge-et nem bombázzák, cserében az angolok megkímélték Heidelberget és Göttingent. Kár, hogy ezt a kulturált megállapodást nem lehetett kiterjeszteni további városokra.

A London északi részén fekvő Highgate-ben éltünk. Húgom, Mary tizennyolc hónappal utánam született, és mint mesélték, nem különösebben örültem az érkezésének. Gyerekkorunkban a kis korkülönbségből adódóan mindvégig volt bizonyos feszültség köztünk. Felnőttkorunkra azonban ez a feszültség eltűnt, mert életutunk eltérő irányokba vezetett. Ő apám nagy örömére orvos lett.

5. Jómagam, Philippa és Mary

Philippa húgom akkor született, amikor már majdnem ötéves voltam, és jobban megértettem, mi történik. Emlékszem, mennyire vártam, hogy világra jöjjön, és hármasban játszhassunk. Nagyon komoly és figyelmes gyerek volt, én pedig mindig hallgattam a véleményére és megfogadtam a tanácsait. Edward öcsémet sokkal később, tizennégy éves koromban fogadták örökbe a szüleim, amikor én már kinőttem a gyermekkorból. Ő nagyon más volt, mint három testvére, a legkevésbé sem volt elméleti beállítottságú, sem intellektuális érdeklődésű, ami valószínűleg előnyünkre szolgált. Elég nehezen kezelhető gyerek volt, de nem lehetett őt nem szeretni. 2004-ben meghalt, halála körülményeit soha nem sikerült megnyugtatóan tisztázni. A legvalószínűbb magyarázat szerint a lakása felújításához használt ragasztó gőze mérgezte meg.

6. Testvéreimmel a tengerparton

Legelső emlékem az, hogy a highgate-i Byron House Iskola óvodájában állok és keservesen sírok. Körülöttem a gyerekek mindenféle, számomra csodálatosnak tűnő játékokkal játszottak. Szerettem volna csatlakozni hozzájuk. Én azonban még csak két és fél éves voltam, akkor először hagytak magamra ismeretlen emberek társaságában, ami megrémített. Azt hiszem, szüleimet eléggé meglepte a reakcióm, mert első gyermekük lévén a gyermeknevelési kézikönyvek tanácsaira hagyatkoztak, amelyek azt állították, hogy a gyerekek kétéves korukra készen állnak társadalmi kapcsolatok létesítésére. Azon a szörnyű reggelen azonban hazavittek, és másfél évig nem is küldtek vissza a Byron House-ba.

Abban az időben, a háborúban és közvetlenül utána Highgate-ben sok tudós és más diplomás lakott. (Más országokban értelmiségieknek nevezték volna őket, de az angolok soha nem ismerték be, hogy értelmiségiek élnek közöttük.) Ezek a szülők mind az abban az időben felettébb haladó szellemű Byron House Iskolába járatták a gyerekeiket.

Emlékszem, amint arra panaszkodtam a szüleimnek, hogy az iskolában semmit sem tanítanak nekem. A Byron House tanárai ugyanis nem tették magukévá az akkoriban széles körben elfogadott módszert, miszerint a tudást bele kell verni a diákok fejébe. Feltételezték inkább, hogy a gyerekek úgy tanulnak meg olvasni, hogy közben észre sem veszik, hogy tanítják őket. Végül azért csak megtanultam olvasni, de addigra már voltam vagy nyolcéves. Philippa húgomat hagyományos módszerrel tanították, így ő már négyéves korára tudott olvasni. Úgyhogy nyilvánvalóan élesebb eszű volt, mint én.

7. Ebben az utcában laktunk London Highgate negyedében

Egy magas, keskeny, Viktória-korabeli házban laktunk, amelyet a háború alatt a szüleim nagyon olcsón tudtak megvenni, amikor mindenki úgy gondolta, hogy Londont porig fogják bombázni. Valóban, az egyik V-2 rakéta néhány háznyira tőlünk csapódott be. Édesanyámmal és a húgommal akkor éppen nem voltunk otthon, apám azonban a házban tartózkodott. Szerencsére nem sebesült meg, és a házban sem keletkeztek súlyos károk. Éveken keresztül megmaradt azonban az utcában a hatalmas bombatölcsér, ahol gyakran játszottunk a másik irányban három házzal arrébb lakó barátommal, Howarddal. Howard meglepő felismerés volt számomra, mert az általam ismert összes többi gyerekkel ellentétben az ő szülei nem értelmiségiek voltak. A városi iskolába járt, nem a Byron House-ba, tájékozott volt a foci és a boksz világában, amelyek eseményei iránt szüleimnek álmukban sem jutott volna érdeklődni.

8. London a légitámadások idején

Másik gyermekkori emlékem, amikor megkaptam az első játékvonatomat. A háború alatt nem gyártottak játékokat, legalábbis a hazai piacra nem. Én azonban szenvedélyesen érdeklődtem a vasútmodellek iránt. Apám megpróbált fából faragni egy vonatot, ez azonban nem tetszett nekem, mert olyat akartam, amelyik magától megy. Ezért aztán megvett egy használt, felhúzható vonatot, megforrasztotta, és ezt kaptam karácsonyra, amikor még hároméves se voltam. A vonat nem túl jól működött. Apám azonban közvetlenül a háború vége után Amerikába utazott, ahonnan a Queen Maryvel hajózott vissza. Anyámnak nejlonholmikat hozott, amit abban az időben Nagy-Britanniában egyáltalán nem lehetett kapni, Mary húgomnak pedig alvóbabát, amelyik behunyta a szemét, amikor lefektette. Én egy amerikai vonatot kaptam, bölényhárítóval és nyolcas alakú pályával. Még ma is emlékszem, milyen izgalommal bontottam ki a dobozt.

9. A játékvonatommal

A felhúzható, rugóra járó vonatok nagyon jók voltak, de a szívem vágya mégis egy villanyvonat volt. Néha órákig bámultam a Highgate közelében fekvő Crouch End vasútmodellklubjának terepasztalát. Villanyvonatokról álmodtam. Egyszer aztán, amikor szüleim mindketten elutaztak valahová, kihasználtam az alkalmat, és kivettem a Postabankból az összes megtakarított pénzemet, amely szerény összeget a különleges alkalmakra, például a keresztelőmre kapott ajándékokból tettem félre. A megtakarított pénzemért megvettem az áhított villanyvonatot, de csalódottan tapasztaltam, hogy az sem működött igazán jól. Vissza kellett volna vinnem a boltba, hogy a kereskedővel vagy a gyártóval kicseréltessem, akkoriban azonban kiváltságnak számított, hogy valaki egyáltalán vásárolhatott valamit. Ha az áru hibásnak bizonyult, az a vevő balszerencséje volt. Így hát kénytelen voltam megjavíttatni a villanymotort, de az később sem működött kifogástalanul.

Később, tizenéves koromban repülőgép- és hajómodelleket építettem. Soha nem volt különösebben jó a kézügyességem, de együtt dolgoztam egy John McClenahan nevű iskolatársammal és barátommal, aki sokkal ügyesebb volt nálam, apjának pedig otthon műhelye volt. Mindig az volt a vágyam, hogy olyan működő modelleket építsek, amelyeket irányítani tudok. Nem törődtem azzal, hogy néznek ki. Azt hiszem, ugyanez a vágy hajtott akkor is, amikor egy másik iskolai barátommal, Roger Ferneyhough-val egy sor rendkívül bonyolult játékot eszeltünk ki. Kitaláltunk egy ipari termelési játékot, egész gyárakkal, amelyekben különböző színű tárgyakat állítottak elő, az üzemeket utak és vasútvonalak kötötték össze, a terméket pedig tőzsdén lehetett eladni. Volt egy háborús játékunk is, amelyet négyezer négyzetre bontott táblán kellett játszani. Kiagyaltunk még egy hűbéres játékot is, amelyben minden játékos egy egész dinasztiát képviselt, a megfelelő családfával. Azt hiszem, mindezek a játékok, akárcsak a vonatok, a hajók és a repülők, azért vonzottak, mert mindenáron tudni szerettem volna, hogyan működnek a rendszerek, és irányítani akartam azokat. Attól kezdve, hogy hozzáfogtam a doktori értekezésem elkészítéséhez, ezt az igényemet a kozmológiai kutatás elégítette ki. Ha megértem, miként működik a Világegyetem, akkor bizonyos értelemben irányítom is.

2

ST. ALBANS

Apám munkahelye 1950-ben a Highgate közelében lévő Hampsteadből a London északi szélén fekvő Mill Hillbe, az ott újonnan létrehozott Nemzeti Orvosi Kutatóintézetbe költözött. Ahelyett, hogy Highgate-ből járt volna ki, ésszerűbbnek látszott, ha az egész családját kiköltözteti Londonból, és onnan jár be a városba dolgozni. Szüleim ezért a katedrálisáról híres St. Albans nevű városban vettek egy házat, tíz mérfölddel északra Mill Hilltől és húsz mérfölddel északra London központjától. Nagy, Viktória-korabeli ház volt, amely nem nélkülözött bizonyos mértékű eleganciát és egyedi jelleget. Szüleim nem álltak túl jól anyagilag amikor megvették, ezért elég sokat kellett dolgozniuk a házon, mire beköltözhettünk. Attólfogva azonban apám, a yorkshire-iekre jellemző módon, semminemű további tatarozásra sem volt hajlandó költeni. Ehelyett ő maga tett meg minden tőle telhetőt, hogy megfelelő állapotban tartsa a házat, és időnként kifesse, a ház azonban nagy volt, ő pedig nem volt túl ügyes az efféle mesterségekben. A ház viszont szilárd alapokra épült, így elég jól tűrte a karbantartás elmaradását. Szüleim 1985-ben adták el, amikor apám súlyosan megbetegedett, egy évre rá pedig meghalt. Nemrég láttam az épületet – úgy tűnt, azóta sem tatarozták.

10. St. Albans-i házunk

A házat úgy tervezték, hogy abban egy család a személyzettel együtt elférjen; a tálalóban volt egy jelzőtábla, amelyik megmutatta, melyik szobában csengettek. Nekünk természetesen nem voltak háztartási alkalmazottaink, az én hálószobám azonban egy kicsiny, L alakú helyiség volt, amelyik valaha bizonyára cselédszoba lehetett. Unokatestvérem, Sarah tanácsára választottam magamnak ezt a szobát. Sarah valamivel idősebb volt nálam, én pedig nagy csodálója voltam. Azt mondta, hogy ebben a szobában majd jól fogunk szórakozni. A szoba egyik vonzereje az volt, hogy az ablakból ki lehetett mászni a kerékpártároló tetejére, onnan pedig le a földre.

Sarah édesanyám legidősebb nővérének, Janetnek volt a lánya. Janet nénikém orvosnak tanult, és egy pszichoanalitikushoz ment férjhez. A miénkhez hasonló házban laktak Harpendenben, egy faluban, tőlünk öt mérfölddel észak felé. Ottlétük volt az egyik oka annak, hogy St. Albansba költöztünk. Számomra óriási előny volt, hogy Sarah közelében lehettem, gyakran szálltam buszra, hogy meglátogassam őt Harpendenben.

Maga St. Albans a Verulamium nevű, ókori római város maradványai közelében fekszik. Egykor Verulamium volt London után a második legjelentősebb település Britanniában. A középkorban itt működött Nagy-Britannia leggazdagabb kolostora. Szent Albán síremléke köré építették, állítólag a római százados volt Britanniában az első, akit keresztény hite miatt kivégeztek. Az apátságból mindössze egy nagyon nagy és meglehetősen csúnya templom, valamint a régi kapubejáróhoz tartozó épület maradt meg. Utóbbi annak a St. Albans iskolának lett a része, amelyikbe később én is jártam. Highgate-hez vagy Harpendenhez képest St. Albans elég nehezen elviselhető és konzervatív hely volt. Szüleimnek alig volt ott barátjuk. Ez részben az ő hibájuk volt, mert eredendően magányos természetűek voltak, különösen apám. Másrészt, ez a helyzet a lakosság eltérő összetételét is tükrözte; St. Albansben az iskolatársaim szülei közül egyáltalán senkit nem lehetett értelmiséginek tekinteni.

Highgate-ben a családunk meglehetősen szokványosnak tűnt, St. Albansben azonban − azt hiszem − egyértelműen különcnek tartottak bennünket. Ezt a vélekedést csak erősítette apám viselkedése, aki mit sem törődött a külsőségekkel, főként, ha ezáltal pénzt takaríthatott meg. Fiatalkorában a családja nagyon szegény volt, ami mély nyomokat hagyott benne. Képtelen volt a saját kényelmére pénzt áldozni, még élete későbbi éveiben sem, amikor pedig már megtehette volna. Nem volt hajlandó bevezettetni a központi fűtést, bár nehezen viselte el a hideget. Inkább több pulóvert és köntöst vett magára az utcai ruhája fölé. Másokkal viszont kifejezetten nagylelkű volt.

Az 1950-es években úgy érezte, nem engedhetjük meg magunknak, hogy új autót vásároljunk, ezért egy háború előtti londoni taxit vett meg, és hullámbádogból tákoltuk össze a garázst a kocsinak. A szomszédok felháborodtak, de mást nem tehettek. A legtöbb fiúhoz hasonlóan engem is feszélyeztek a szüleim, ez azonban cseppet sem zavarta őket.

A nyári szünidő eltöltésére szüleim cigányoktól megvásároltak egy lakókocsit, amit Anglia déli tengerpartján, a Weymouth közelében fekvő Osmington Mills melletti réten helyezték el. A kocsit eredeti cigány tulajdonosai gondosan és színpompásan kidekorálták, apám azonban zöldre festette, hogy kevésbé feltűnővé tegye. A lakókocsiba a szülők részére egy franciaágyat építettek be, az alsó részében szekrénnyel a gyerekek részére. Az ágyat apám a hadseregtől kiselejtezett tábori ágyak felhasználásával emeletes ággyá alakította, szüleink viszont az ugyancsak a hadseregnél fölöslegessé vált katonai sátorban aludtak a kocsi mellett. Egészen 1958-ig minden nyári szünidőt ott töltöttünk, akkor azonban a járási tanács elszállíttatta a kocsit.

Amikor megérkeztünk St. Albansbe, engem először a helyi leányiskolába írattak be, amelybe a neve ellenére tízéves korukig fiúk is járhattak. Az első félév után azonban apám szokásos, szinte évenkénti utazásaira indult Afrikába, ezúttal meglehetősen hosszú időre, mintegy négy hónapra. Édesanyám nem szívesen maradt volna egyedül ilyen hosszú ideig, ezért két húgommal és velem együtt meglátogatta iskolai barátnőjét, Berylt, aki a költő Robert Graves felesége volt. Gravesék a Spanyolországhoz tartozó Mallorca szigetén éltek egy Deya nevű faluban. Csupán öt évvel voltunk a háború vége után, és Spanyolországban még hatalmon volt Francisco Franco diktátor, Hitler és Mussolini egykori szövetségese. (Az igazság az, hogy még további két évtizeden keresztül hatalmon maradt.) Ennek ellenére anyám, aki a háború előtt az ifjú kommunisták ligájának a tagja volt, a három kisgyerekével együtt vonattal és hajóval Mallorcára utazott. Deyában házat béreltünk, és csodálatos hónapokat töltöttünk a szigeten. Ugyanaz volt a házitanítóm, mint Robert fiának, Williamnek.

11-12. A lakókocsink

13. A suffolki Oulton Broad tavon vitorlázom.

Robert ajánlotta a házitanítót, akit a velünk való foglalkozásnál jobban érdekelt az, hogy az edinburgh-i fesztiválra írjon egy színdarabot. Hogy mi se unatkozzunk, velünk minden nap elolvastatott egy fejezetet a Bibliából, amelynek tartalmáról fogalmazást kellett írnunk. Azért ezt a feladatot választotta, mert meg akart ismertetni minket az angol nyelv szépségével. Amíg a