Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-073-2

ISBN e-book: 978-3-99146-074-9

Lektor: Varga Mónika

Borítóképek: Catocala7 | Dreamstime.com; Berczeli Brigitta

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

Illusztrációk: 21, 29, 36, 273. oldal: Makkó Edina,

33, 263. oldal: Gyöngyösi Zoltán

www.novumpublishing.hu

A könyvben található információk
nem helyettesítik az orvos tanácsát,
a leírt technikák és gyakorlatok
kizárólag saját felelősségre végezhetőek.

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv nem jöhetett volna létre, ha nincs a családom, szüleim, rengeteg barát, tanító, páciens, „ellenség”, látható és láthatatlan mesterek, akik mind formáltak, támogattak, irányt mutattak. Hosszú a lista, akik komoly hatással voltak az életemre és gondolkoztam, nevezzek-e meg bárkit is de úgy döntöttem, ez a lehető legjobb megoldás, hogy kifejezzem hálámat számomra néhány fontos embernek. Ha valakinek nem írom ki a teljes nevét, az csak azért van, mert tudom, hogy nem szereti a nyilvánosságot.

Első körben hálás vagyok a szüleimnek, hogy a lehetőségekhez képest a lehető legjobb gyerekkorom volt. Ebben nagy szerepe volt a nagyszüleimnek. Köszönöm Rózsikám! Remélem olvasod Odafenn! Hallom is ahogy mondod: „anyááám!”.

Hálás vagyok a férjemnek, Andrásnak, hogy támogatott, minden őrült ötletemnél mellettem volt, Nélküle ma nem ez az ember lennék és ez a könyv sem létezne.

Hálás köszönetem Ney Tamásnak és feleségének Jutka néninek, akik a néptánc által egy nagyszerű gyerekkorral ajándékoztak meg.

Az első komoly fejlődés, a langyos vízből való kibillenés, elindulás a személyiségfejlődés útján nem jöhetett volna létre Burján Attila és Vojta Laci lelkesedése és Orbán Kati elhivatott szaktudása, kitartása nélkül.

Spirituális nyiladozásomban nagy szerepe volt mestereimnek, Beának, Imrének, Józsinak és nem utolsó sorban Mariannának, masszázs mesteremnek. Továbbá, köszönöm Verus, hogy velem voltál, hogy jöttél és támogattál, amikor szükségem volt rá és elhitetted velem, amit elképzelni se tudtam akkor még.

Sári Róza nélkül ma sem érteném a test működését, hála a rengeteg tanításért, plasztikus hasonlatért, hanganyagért!

Abban, hogy a blogomból könyv legyen a legnagyobb segítségem Fleisz Zsuzsi volt, aki segítette rendszerbe foglalni a mondandóm. A szuper fotókért köszönet Berczeli Brigittának és Gyöngyösi Zoltánnak.

És nem utolsó sorban, hálás köszönet minden láthatatlan mesteremnek, vigyázómnak, hogy mindig velem vagytok, támogattok, tereltek, utat mutattok.

Szeretettel ölellek benneteket!

Edina

Ajánlás

Alig hiszem, hogy van olyan ember, akinek ne lenne szüksége erre a könyvre!

Közel 30 éve ismerem Edinát és testközelből láttam, ahogy a fizikai síkon túl egyre szorosabb kapcsolatba került a forrással és végig kísérhettem a folyamatot, ahogy megtalálta a lelke hangját.

Nem kis fejlődés és változás, amin keresztül ment!

- Testi tüneteid, fájdalmaid vannak?

- Frusztrált, depressziós vagy?

- Gúzsba köt a félelem?

- Kilátástalannak érzed a helyzeted?

- Nem találod a helyed a világban?

Edina nem csak a „tutit” mondja meg, hanem egy részletes, saját tapasztalatai alapján működő lépéssorozatot is ad, amivel bekerülhetsz a saját tengelyedbe, meglelve a lelki békéd.

Nem kevesebbről van szó, mint arról, hogyan tudsz boldog és teljes életet élni a jelenben élve, magasabb energetikával.

Orbán Katalin

üzletasszony

életviteli mentor

Ajánlás a szerzőtől

Spirituális, felsőbb rendű erők támogatásával, inspirálásával, egyben pontos, gyakorlati útmutatással íródott könyvet tartasz a kezedben. Ha fizikai problémáid vannak és nem találod a megoldást, ha kibillentél az egyensúlyodból, vagy csak épp útkeresésben, válaszúton vagy, nagy segítségedre lehetnek a támogató, erőt adó, vagy épp elgondolkoztató „üzenetek” és a hozzájuk párosított, erősen racionális és gyakorlat orientált természetgyógyász szakmai támogatás.

A könyv neked szól, ha szeretnéd megérteni a körülötted és benned lévő világot, a benne zajló folyamatokat, ha hajlandó vagy felvállalni a felelősséget, cselekedni, megoldást keresni és találni a problémáidra, tágítani a tudatod, igazán meggyógyítani magadat és emelni az érzékelésed.

Hiszem, hogy a test, tudat és lélek együttes munkája képes igazi változást elhozni az életünkben. Ebben a könyvben ennek a három területnek az együttes munkájára bíztatlak/bíztatunk. A könyv önmagában nem fog nagy változást eredményezni az életedben, viszont, ha bevállalod és végig viszed az ajánlott folyamatot, komoly irányváltoztatást tudsz elindítani, ami kihat az egész életedre. Nem leszel „kész” a végére, mert fejlődésünk nem áll le míg élünk, de az irányod biztosan sokkal jobb lesz, mint amikor belevágtál, vagy egyáltalán lesz irányod és csakis ez számít.

Nem csak mondom, csinálom is!

Minden, amiről beszélek, ajánlom, általam kipróbált, nekem és pácienseimnek bevált technika. Lexikális tudásom mellett gyakorlati tapasztalataimat osztom meg veled ebben a könyvben, a fizikai megoldások és a spirituális fejlődés tekintetében is.

Finom, tiszta lényed alig várja már, hogy kiszabadítsd a feszülés, megfelelés, anyagi korlátok börtönéből. A cél nem „csak” az, hogy fizikailag, vagy mentálisan jobban érezd magad, hanem hogy kibillenj abból a nem támogató helyzetből, amiben jelenleg vagy, nyisd ki a szíved, elméd és indulj el egy nagyszerű élet irányába. Kezdj el igazán ÉLNI!

Szeretettel várlak erre a nagy kalandra!

Akkor is, ha te úgy érzed nem vagy spirituális, hagyjunk békén ezzel az Út kereséssel! Nem tudod megúszni! Egyszerűen vége a 100 % racionális világnak! Hidd el, jobb, ha önszántadból kezded el a nyitást, a barátkozást ezzel a számodra lehet hihetetlen világgal, mint hogy más erők, helyzetek hozzák majd el neked!

Tekintsd egy kalandnak! Mert az is…

1. fejezet: Az én kalandom…

1970-ben születtem, abszolút racionális családban, ahol nem volt téma sem az elmúlt életeink, sem a lélek, sem a reinkarnáció és nem kötődtünk vallási csoporthoz sem. Nem hittem, hogy van Isten, vagy bármi magasabb rendű, nem is gondolkoztam ezen gyerekként.

Szüleim 4-5 éves koromban elváltak és apámmal kapcsolatban sajnos kizárólag rossz emlékeim vannak. Veszekedések, rendőrség… alkohol… Ebből a zűrből anyai nagyszüleim igyekeztek kimenteni rendszeresen, sok időt töltöttem náluk, nagymamámmal kis kifli nagy kifliben aludtam, nagypapám a csillagokat is lehozta nekem és a húgomnak az égről. Néhány évvel később anyám újra férjhez ment és nevelő apánk vette át az apai szerepet. Nagyon hálásak voltunk neki, hisz sajátjaként nevelt minket. Néhány év múlva megérkezett még egy húgom, így három lett a kislány. Összességében ezeknek az óvó szárnyaknak köszönhetően jó gyerekkorom volt.

Az általános iskolában csatlakoztam egy néptánc együtteshez, ahol nagyon gyorsan otthon éreztem magam, imádtam táncolni, világot járni akkor, amikor az emberek még sok esetben a szomszéd országokba sem tudtak eljutni. Hálás vagyok az Életre szóló barátságokért, a tanításokért, amik életre neveltek, a sátras, nomád edzőtáborokért, hogy a tűz mellett bele aludtunk a végtelen beszélgetésekbe, hogy bográcsba főztünk magunknak és sárral kentük egymást a vízparton. Bárcsak minden gyerek megélhetné ezeket a pillanatokat telefon és egyéb technika nélkül.

Az általános iskola végeztével állatorvos szerettem volna lenni, de szüleim lebeszéltek, hogy az nem nekem való és inkább a „biztos állás” reményében közgazdasági, pénzügyi pályára tereltek.

A könyveléstől és a matematikától rázott a hideg, de végül jó eredménnyel érettségi vizsgát tettem. Annyi tanulásom és munkám volt benne, hogy még a gondolatától is rosszul voltam, hogy egyetemre, vagy főiskolára menjek. Már gyerekként is erősen gyakorlat orientált voltam és nem ment a tények bemagolása anélkül, hogy valami logikát, értelmet találtam volna benne. Egyszerűen elfelejtettem. Érettségi után egy héttel „bekopogtattam” egy takarékszövetkezet ajtaján munkát keresve és láss csodát, találtam is. Kihelyezett iroda 3 fős csapatát erősítettem. Később pénzügyi területen, majd bankban sikerült elhelyezkednem, amire akkor nagyon büszke voltam és jól is éreztem magam a feladatban. Huszonévesen több volt a fizetésem, mint apámnak, és azt éreztem megbecsülnek, értékelik a munkám. Jó volt a csapat, jó kedvvel mentem minden reggel dolgozni. 20 évesen férjhez mentem és 24 évesen született meg a lányom. Sajnos nem adatott meg, hogy hosszan otthon legyek vele, 2 éves korában anyagiak miatt vissza kellett mennem dolgozni és a nagymamám vigyázott rá. Mai szemmel, nem is értem, hogy bírta. Nagyon hálás vagyok neki. Aztán ahogy lehetett bölcsőde és óvoda következett.

Ahogy a nagykönyvben meg van írva, úgy húztam be férjem személyében az apai mintát… alkohol, cigaretta, bizalom vesztés… anyagi zűrök jöttek, ezért is kellett visszamennem előbb dolgozni. Mindezt viták, veszekedések követték és eljött a pillanat, amikor már aludni sem tudtam mellette… Igyekeztem megértetni vele, hogy szükséges a változtatás, mert nem tudok ilyen formában élni vele tovább, de nem vett komolyan. Nem akartam elválni, nagyon elkeseredtem, hogy ugyanabban a cipőben vagyok, mint anyám volt, szinte halál pontosan ennyi idősen.

16 és 18 évesen egymás után kétszer szálltam ki totálkáros autóból, amit mindkét esetben a férjem vezetett… nem ő volt a hibás, de az üzenet akkor is ott volt a sztoriban. Akkor még nem értettem a terelést. Szerettem a férjem még, mint embert, de nem voltam képes, mint férfi, férj tekinteni rá. Tudtam, valahol legbelül tudtam, hogy vége. Nem mertem még magamnak sem bevallani… majd egyszer csak felkerült az I-re a pont és elmondtam neki, hogy szeretnék elválni. Előtte rendszeresen öngyilkossággal fenyegetőzött, ha elhagyom, így elég nehéz volt meghozni ezt a döntést. Azt gondoltam végig (amit aztán későbbi életem során is alkalmaztam), hogy az az élet, ahogy élek az-e, ami oda vezet, ahogy 30-40-50 év múlva szeretnék élni. Ő az az ember, aki képes lesz végig fogni a kezem és haladni az Úton? Akkor persze még nem beszéltem nagy betűs ÚT-ról, nem volt még tudatos. Bejelentésem a vártnak megfelelő reakciót váltotta ki, nem volt egyszerű végig vinni, ellenségemnek sem kívánom, de nem maradhattam vele, ha most visszanézek, még inkább így gondolom.

Néhány hónap múlva megismerkedtem második férjemmel, aki a zűrös válást követően (innen nézve) egy tudatos választás volt, szeretett, nem ivott és nem dohányzott, a lányomat, aki akkor 3 éves múlt, sajátjaként elfogadta és mindenben támogatta. Itt ízleltem meg a vendéglátás örömeit, feladtam a banki munkám és a családi vállalkozásban sört csapoltam, fagyit főztem, süteményt árultam. A szakma elhagyása a szabadságért, akkor nem volt feltétlenül bölcs döntés, de ma már tudom, hogy képtelen vagyok hosszú távú bezártságra. 1998-at írtunk és ez volt az utolsó olyan munkahelyem, ahol alkalmazottként „bezárva” fix munkaidőben kellett dolgoznom.

Nem degradált sem a pultos munka, sem, hogy a beteg, ágyhoz kötött anyósom ápoljam, ha a szükség úgy hozta. Teljesen belesimultam a környezetembe, azt hittem, minden a legnagyobb rendben.

Az első komoly kibillentést, változást az Amway hálózat hozta, vagyis nem is a cég maga, hanem azok az emberek, akik által bekerültem a rendszerbe, egész pontosan a könyvek, amiket elkezdtem olvasni. Erősen tágították a tudatomat. Szó szerint ettem őket. Havi legalább 2 könyvet tettem magamévá, borzasztóan izgatott, hogy mennyire nem mindegy hogyan gondolkozunk, mit mondunk, hogyan bánunk emberekkel, önmagunkkal. Elkezdtem elhinni, hogy van élet az átlagon túl, hogy bármit elérhetek, amit csak akarok. Elkezdtem csapatot építeni és rövid idő alatt szép eredményeket értünk el. Menetközben a férjemmel egyre távolabb kerültünk egymástól, azt éreztem, hogy minden egyes könyvvel, amit én elolvasok, ő meg nem, nő a szakadék közöttünk. Olyan volt, mintha két külön nyelvet kezdtünk volna beszélni. Éreztem, hogy megint nem jó helyen vagyok. Konkrétan emlékszem a pillanatra, amikor egyik alkalommal csapolom a sört és beszélgetést folytatok a vendéggel… vagyis próbálok… és rádöbbenek, hogy „Uramatyámholvagyok???” És persze nem ez volt a fő ok, de ez sem volt elhanyagolható.

Sokkot kaptam a felismeréstől, hogy megint el akarok válni. Én, aki egyszer sem akartam?! Hogy szúrhattam így el? Fél év különélést követően visszarendeződtünk, adtam még egy esélyt. A csoda három napig tartott én még fél évig… éreztem, hogy nincs más lehetőség, kétfelé húz az erő minket.

Megbeszéltük… „szépen fogunk elválni…” „megmutatjuk, hogy kell ezt csinálni…”. Hát nem sikerült… Eléggé taccsra tett ez a második válásom (első sem volt piskóta), aminek eredményeként szüleim egyik szobájába kényszerültem, ahol a kisebbik húgommal és a 10 éves lányommal együtt, mint „koleszosok” húztuk meg magunkat. Nem harcoltam az anyagiakért, eleresztettem, mert az életem fontosabb volt. Nem volt munkám, pénzem, csak egy lízinges autóm és egy gyerekem. 33 éves voltam…

Néhány napon belül felálltam, mert egy anya ugye nem nyalogathatja a sebeit és munkába álltam egy ételfutár cégnél ebédet szállítottam, reggel ¾ 5-re jártam, heti két alkalommal néptáncot tanítottam egy iskolában és utána pedig Amway hálózatot építettem. Volt, hogy este 10-ig… reggel 4-kor keléssel. Bármikor visszamehettem volna bankba, de nem voltam képes a szabadságom beáldozni. Inkább hordtam az ebédet. Ez sem mondható észszerű döntésnek, de épp néhány évvel ez előtt egy kínai asztrológiai elemzés mutatta meg, hogy jól éreztem.

A leszületési képletem órája az óceánt szimbolizálja. Remélem jól írom, tehát a lényeg, hogy nem bírom a korlátokat, nem lehet bezárni.

Az élet mindig kegyes, itt is megmutatkozott, mert végül visszakerültem a banki szektorba, mint külsős mobilbankár és cégeknek értékesítettünk hiteleket a csapatommal egészen a 2008-as gazdasági válságig, ahol is egyszerűen megszűnt a hitelkihelyezés.

Közben 2005-ben kaptam az első egészségügyi pofont. Valami nem stimmelt, olyan furán éreztem magam szex közben, gondoltam elmegyek a nőgyógyászhoz, nézzen rám. Rendszeresen jártam szűrésekre, nem aggódtam, csak nem értettem mi lehet a probléma. Mázlim volt, másnapra behívott a kórházba, épp ügyelt. Megvizsgált és mire felhúztam a függöny mögött a bugyimat, már meg is írta a beutalót, másnap reggeli műtétre. Nem tudja pontosan mi a baj, de van három zöld dió nagyságú valami, amit azonnal ki kell venni. Forgott velem a szoba azt sem tudtam hirtelen hol vagyok. Hiába győzködtem, hogy nem érek rá, már párkapcsolatban voltam, épp a párom édesapjának a temetésére készültünk a héten. Csak egy hetet kértem, de nem kaptam. Másnap reggel a kórteremben reszkettem a félelemtől, fogalmam nem volt mi vár rám. Aztán amikor aláíratták velem az altatás és műtét kockázatait, ami feketén fehéren tartalmazta a „halál” lehetőségét kétségbeesett zokogásban törtem ki, mire nyugtatókkal leszedáltak.

A laporoszkopós műtétből hasfelmetszés lett, mert nem tudták máshogy megoldani. Mikor felébredtem közölte velem az orvos, hogy endometriozis, egy petefészkemet el kellett távolítani és hogy nem lehet megállítani a folyamatot, tehát gyógyíthatatlan.

Padlót fogtam. 6 hét táppénz, vállalkozó voltam, csoportot vezettem és csak akkor kerestem, ha volt üzlet.

A „gyógyíthatatlan” betegséget hormonokkal próbálták orvosolni. A testem lázadt és már olyan volt, mintha a havi ciklusom nyert volna a passzív időszakok javára. Azt éreztem, hogy szinte folyamatosan vérzek.

Ekkor jött elém a Pránanadi az Univerzum gyógyító energiáit alkalmazó alternatív megoldás.

2006-ban végeztem el az első tanfolyamot, ami a személyiség fejlesztő könyvek és szemináriumok után a spiritualitás irányába nyitott egy ajtót nekem. Itt találkoztam az Univerzum csodás gyógyító erőivel, meditációkkal, amik aztán segítségemre is siettek és megoldották a gyógyíthatatlant.

Közben a gazdasági válságnak köszönhetően váltásra kényszerültem a munkámban és a csapatommal együtt egy biztosító társaság színeit kezdtük képviselni.

2009-ben ismertem meg harmadik férjem és ez a találkozás volt az egyik legnagyobb bizonyíték számomra a vonzás/meg van írva… elméletekre. A biztosítónál reggeli motiváló, kondicionáló beszélgetéseken a „miért érdemes életbiztosítást kötni?” kérdésre néhány héten belül kétszer is feljött egy 2008-as sztori, ahol a vétlen sofőr úgy halt meg, hogy az előtte lévő teherautóból egy cső leesett és a mögötte haladó autó szélvédőjét betörve halálos ütést mért a vezetőre. Aki egy hölgy volt és 5 gyereket hagyott maga után. Szinte az egész országot sokkolta akkor ez a sztori. Nem követtem a híreket, nem néztem híradót, újságot, mégis eljutott hozzám a szörnyű hír. Közben interneten megismerkedtem egy férfival, aki azt írta az adatlapjára, hogy özvegy és több gyerek vele él. Nagy nehezen összehoztunk egy rövid kávézást. Késett, és a megjelenése sem volt kifogástalan… Leült velem szembe és elkezdtünk beszélgetni. Tisztázni akartam, hogy amit a neten láttam, az igaz-e. Néha valótlan dolgok kerülnek fel a társkereső oldalakra. A válasz az volt, hogy igen, özvegy és 5 gyerek él vele és amikor elkezdte mondani, hogy tudod volt az a… baleset szót ki sem mondta és már tudtam, hogy itt ül velem szemben az az ember, akiről az elmúlt hetek reggeli kondicionálásán beszéltünk. A baleset óta akkor már eltelt egy év…

Természetesen sokkolt a halom gyerek, lányommal saját lakásunkban éltünk már ekkor békében és nyugalomban… Első pillanatban majd lefordultam a székről, és azon gondolkoztam, hogy is kell elmenekülni. De maradtam… nincs rá ésszerű magyarázat, így kellett lennie és azóta is együtt vagyunk, jóban, rosszban, rengeteg kihívással kellett szembe nézni, voltak nagyon mély gödrök és persze magasságok is, bennünk és körülöttünk is, de ezek csak erősítették egymáshoz kötődésünket.

A gyerekek akkor 7, 17,18, 20 és 21 évesek voltak, a lányom pedig 15. Tehát hat gyerek, három fiú és három lány. Fele egyetemen, másik fele otthon. A mozaik család örömeit, nehézségeit, ha megélted, sejtheted, hogy mekkora kihívás volt a családegyesítés, ami rengeteg energiát, kitartást, erőt igényelt, viszont hatalmas tanításokat és örömteli pillanatokat hordozott magában.

A Pránanadi első tanfolyama után csak a magam és családom jólléte volt a cél és sokáig nem is mentem tovább, míg 2009-ben azt éreztem, az az élet feladatom, hogy tovább adom a technikát másoknak. Megbeszéltem a mesteremmel és belevágtam, elmentem a második… harmadik… nyolcadik… tanfolyamra, meditációs, reinkarnációs, masszázs kurzusokra. Na ez nem ment ilyen gyorsan. Hosszú éveket töltöttem a technika pontos elsajátításával, gyakorlásával. Irgalmatlan mennyiségű szimbólumot, technikát tanultam meg. Elkezdtek érdekelni a miértek és az óvodás kíváncsiságával szemléltem a világot, élveztem olvasni a jelekből és megélni a szinkronicitásokat. Mintegy 25 tanfolyamot végeztem el és nem csak elvégeztem, hanem nagyon nagy részét magas szinten alkalmaztam. Nőtt érzékelésem és egyre több dolog mutatott arra, hogy ez életem nagy feladata és hogy jó úton járok.

Férjemmel közös vállalkozásban dolgoztunk és egyre inkább azt éreztem, hogy ki kell szállnom a business világából. Annyira más irányt mutatott az életem, de nem mertem meghozni a döntést, el sem tudtam képzelni, hogy mi lesz, ha ott hagyom a céget. Aztán megjelentek a fizikai tünetek, a gombóc a gyomromban és ami ennél is durvább volt, a fülfájás. Minden egyes alkalommal, amikor a telefont a fülemhez emeltem késszúrásszerű fájdalom jelent meg, kizárólag abban a fülemben, amelyiken telefonálni szoktam. Azonnal értettem a jelet, de nem mertem lépni. Napi 60-70 hívás indítás/fogadás volt a telefonomon… gondoltam besokallt a szervezetem. Jó… akkor kihangosítjuk… A probléma nem oldódott meg, a fájdalom minden egyes telefon csörrenésnél megjelent. Nem mertem tovább feszíteni a húrt, tisztában voltam vele, hogy akár az életem is lehet a tét. Meghoztam a döntést és elhatároztam, hogy lecsökkentem, majd befejezem az irodában töltött időt és embereket fogok kezelni helyette. Elmondhatatlanul nehéz döntés volt, nagyon fájt a szívem, hogy ott hagyom a férjem és a lányom a nehéz helyzetben, de tisztában voltam vele, hogy nincs más választásom.

Otthon, nadis társaimat és az ismerőseimet kezeltem.

Egyik kezelés alkalmával nehézségek adódtak, a matracon fekvő társam, külső szemlélő számára ijesztő tüneteket produkált, a fél órás kezelés 2,5 óránál tartott, már nagyon elfáradt a páciens és én is. Nem ijedtem meg, tudtam, hogy biztonságban vagyunk, de valahogy le kellett zárni a folyamatot. Kértem szívemből, hogy segítsen már valaki… megoldódott viszonylag hamar a probléma, páciens összeszedte magát, haza ment, én pedig az udvaron próbáltam észhez térni. Úgy éreztem kiszakad a mellkasom, hogy tudom kioldani? Jött a gondolat, hogy végezzek leborulásokat, ami egy buddhista tisztító gyakorlat. Hasonlít a négyütemű fekvőtámaszhoz, de egy kivetített energetika alatt végezve nem torna feladat, hanem komoly testi, tudati és lelki tisztulást eredményező tevékenység. Egy kör 108 leborulást jelent és előtte, utána egy rövid meditáció adja a keretét. Elvégeztem a feladatot és a végén a záró meditációhoz készülődve, azt vettem észre, hogy 6 mester ül a szőnyeg két szélén. Ez volt életem első ilyen szintű érzékelése. Egyikük megszólalt: „levizsgáztál, ez volt a vizsga feladat”. Másnap délelőtt 10 órára voltam hivatalos Budapestre kezelői vizsgát tenni. Bementem a terembe és nem kis meglepetésemre egy hatalmas brokát képen nézett velem szembe az a mester, aki előtte nap a szobámban ült a szőnyegem szélén. Próbáltam kideríteni, hogy ki is ő, de nem kaptam választ. Hivatalos kezelő lettem és egy alapítvány keretein belül üzemeltetett kezelőben főállásszerűen „dolgoztam”. Ez aztán végkép nem volt munka. Mester szerettem volna lenni, aki tovább adja a technikát… azt éreztem ez a feladatom és mindent elkövettem ennek érdekében.

2016-ban meghívást kaptam Nepálba, Katmanduba, ami egy év felkészülést igényelt. Ez alatt az idő alatt folyamatos meditációk, leborulások és egyéb feladatok napi szintű elvégzése volt előírva, hogy energetikailag bírjuk a kolostorokat, és a buddhista szertartásokat. Nem tudtam megmondani az okát, de éreztem, hogy MOST kell mennem. 2017 május 1-jén indultunk.

Nem volt rá pénzünk, a családi vállalkozásunk épp haldoklott és én sok százezer forintot készültem elkölteni személyes „hóbortomra”. Férjem mindig támogatott, bármi őrültségnek tűnő dolgot eszeltem ki, de ez a sztori nála is kiverte a biztosítékot. Le kellett vágatni a hajam rövidre, a kintlét alatt egyáltalán nem voltam elérhető telefonon, mert a reptéren begyűjtötték mindenki telefonját, plusz nagyon sokba került. De nem állított le. Nagyon hálás vagyok neki, nem hiszem, hogy más férfi mellett képes lettem volna arra a fejlődésre, amin az elmúlt 13 évben végigmentem.

Nepál fantasztikus és megrázó is volt egyben. Érezni a magas energiákat, amikor egy szertartás dobja, sípja és sok-sok szerzetes mormogó mantrája az utolsó sejtedet is „átmossa” felejthetetlen élmény. Olyan helyeken jártunk, ahova turista nem mehet és olyan szertartásokon vettünk részt, amit átlagember nem bír ki. Az érzékelés felerősödött és az energia szinte tapinthatóvá vált.

Egyik alkalommal egy kolostorban kicsi 4-5 éves reinkarnálódott mestertől kaptunk áldást, majd tanítások és leborulások következtek egy nagy imateremben. A gyakorlat végeztével előre mentem az oltárhoz, amikor is az oldalsó oszlopok mögött felfedeztem annak a mesternek az életnagyságú ülő szobrát, aki ott ült anno a szőnyegem szélén. Na most már végképp kíváncsi voltam, hogy ki is ő… Kérdeztem a mesterem, és mint kiderült az ő reinkarnációjánál voltunk előtte egy órával és ő az, aki sokat támogatta a magyar csapatot szakmailag.

Gyógyító láma beavatást kaptam és buddhista szerzetes ruhába érkeztem haza Budapestre a reptérre. Ezek az információk szuper titkosak voltak. A férjem nem tudta, hogy mi történt velem a 10 nap alatt és üzenetet csak a leszállást követően tudtam írni neki: „meglámultam”. Szegény az üzenettől és a látványtól is sokkolódott, de jól álcázta, örült, hogy újra lát, bármilyen hacuka is volt rajtam. Utólag bevallotta, hogy ott akkor aggódott, hogy a feleségét lenyúlta egy szekta.

Hazaérve egy hétig is eltartott az energetikai kiegyenlítődés, a kint tanultak, kapottak sokat segítették a munkámat és erősítették az érzékelésemet. Töretlenül haladtam a cél felé, hogy mester leszek, hogy tovább adhassam ezt a csodás lehetőséget másoknak.

Néhány hónap elteltével elkezdtek jönni a jelek, amiknek nem akartam elhinni, hogy más az irány. Közel 10 év komoly munkája, pénze, ideje volt mögöttem és nem akartam szembe nézni a ténnyel, hogy mégsem ez az Utam.

Aztán mivel nem voltam hajlandó venni a jeleket, dönteni és cselekedni, az Univerzum fektetett két vállra. Egyik napról a másikra éles szúrások jelentek meg a hasamban, eltűnt az erőm és ágyba kényszerültem. Hiába vetettem be minden tudásom, hiába kezelt a mesterem, nem voltunk képesek kibillenteni az ijesztő állapotból. Orvos nagyon ritkán látott, az azt megelőző években, volt, hogy nem emlékeztem a háziorvosom nevére. Most felkerestem… Kiírt laborvizsgálatokat, elküldött ultrahangra és gasztroenterologushoz. Az eredmények semmit nem mutatnak, értékeim szinte kivétel nélkül határértéken belül, nem látszik gyulladás és semmi extra.

Egy epekövet találtak ultrahangon, aminél nincs gyulladás, „ha egyszer lesz kedve, vetesse ki” volt a diagnózis. Ezekkel felfegyverkezve érkeztem vissza a háziorvoshoz három napon belül. Megállapította a fentieket, hogy nem látszik semmi. OK, de én alig bírok kiszállni az ágyból… akkor milyen terápiát javasol? „Diétázzon… kóla, ropi…” Nem hittem a fülemnek!

Amikor Nepálban voltunk, szinte kötelező volt a kóla fogyasztás (pálinkázni nem lehetett) ha valakinek hasmenése, vagy gyomor gondja volt az eltérő baktérium környezet miatt. Na de itt most nekem semmi ilyen problémám nem volt. Hazamentem és iszonyúan tanácstalan voltam. Feküdtem az ágyban, lángoltak a beleim és nem volt erőm felkelni. Azt éreztem, hogy az az erő, vitalitás, ami rám volt jellemző, már soha többet nem fog visszatérni. Ekkor 48 éves voltam. Mivel az orvostudományt kipipáltam, neki álltam a magam kezébe venni a dolgot. Nem hibáztatok senkit. Egyszerűen még nem volt kimutatható, műszerekkel nem volt látható, ami már az energetikában erősen jelen volt és tüneteket okozott. A manifesztáció határán voltunk. Tisztában voltam, hogy egy nagyon erős terelés történt, nem voltam hajlandó meglátni, dönteni cselekedni, pedig le kellett válnom a Pránanadi szervezetéről, a mesteremről… ezért kaptam a fizikai tüneteket és a hozzá társuló eseményeket.

Járt hozzánk a kezelőbe egy lány, aki borzasztóan csendes volt, művészet volt belőle egész mondatokat kihúzni. Egy autoimmun betegség miatt talált ránk, legalábbis ez volt az indok. Valahogy jellemzően hozzám került, majd később tudatosan is, együtt dolgoztunk a problémáján. Amikor az első rosszullétem után találkoztunk, azt mondta, ne vegyem félvállról, mert nem csak egy gyomorrontásról van szó. Veleszületett és meg is maradt „rendellenessége”, hogy lát energiákat, szellemeket,lényeket, amik egyébként halandó számára nem láthatóak és „kommunikálni” is képes velük. Később kiderült, hogy a betegsége csak egy dolog, igazából miattam kezdett a kezelőbe járni, mert egy „kisöreg” megkérte rá. Nem vettem komolyan ezt a részét eleinte, de Ő kezdett megnyílni, jött, beszélt, mesélt… vitt… és mutatott helyeket, dolgokat, amik első körben kiverték a biztosítékot nálam. Elmondása szerint direkt hozzám küldték, mert hogy fontos vagyok, nagy feladatom van. Nah, szuper! Alig élek és jönnek nekem ezzel a nagy feladat dumával. Nem akarok még egy terhet, még egy felelősséget magamra! Elsőre, ha hall az ember ilyet, hú, de jól hangzik, aztán végiggondolja az életét, helyzetét, ül a gödör alján… hogy a bánatba leszek képes egyáltalán a felszínre kerülni, nem, hogy nagy dolgokat véghez vinni a világban!?

Egyik alkalommal, nagyon rosszul éreztem magam, megérezte, felhívott és eljött hozzám. Csak feküdtem otthon a nadiszobám matracán a földön és próbáltam „életben tartani” magam. Bejött a szobába, még sosem járt nálam, beszélgettünk, segített, ahogy csak tudott. Sokat jelentett nekem ez akkor! Már épp készült elmenni, amikor a mögötte lévő falra mutattam a „szőnyegszélén ülős” mesterem fotójára, amit Nepálban az ominózus kolostorban szereztem be… „Ismered?” kérdeztem. „Igen, ő jött hozzám anno, ő küldött el a kezelőbe. Itt van most is.”

Hideg rázott… de a kör bezárult… hogy miért kellett végig mennem a nadi útján, miért volt fontos, hogy kezelő legyek, ott legyek Katmanduban… Hálás voltam, hogy vigyázott, vigyáztak rám és komolyan vettem az üzenetet, a feladatot. Fogalmam nem volt, hogy tudom majd megoldani, mit kell tennem egyáltalán, de elindultam az irányába azzal, hogy megfogadtam, megteszek mindent, amit csak kell, hogy az erőm visszakapjam.

Energetikailag erős támogatottságom volt ahogy az kiderült, de tudtam, hogy a fizikai testet is gatyába kell ráznom valahogy.

Hogyan tudnám kitisztítani a szervezetem? Mit kellene ennem? Elkezdtem bújni a szakirodalmat, táplálkozással, böjtökkel kapcsolatos anyagokat, könyveket kerestem és találtam, szinte jöttek velem szembe, nem csak a könyvesboltokban, hanem ismerősökön, barátokon keresztül. Elkezdtem kísérletezni… glutén/nem glutén, vega/nem vega… Rosszul voltam a mű, fűrészpor ízű gluténfree cuccoktól. Fogalmam nem volt, hogy fogok ezekkel megbarátkozni, illetve, hogy tényleg erre van e szükségem, ha ennyire nem esik jól…

Az áttörő sikert 5 nap léböjt hozta el nekem, beöntésekkel kombinálva hihetetlen mód billentettek át a kilátástalannak tűnő helyzetemen. Ezt követően pedig zöldturmixok és az időszakos böjt tartott és tart most is karban nap mint nap. A család kétségbeesve figyelte a kísérletet, külső szemlélő számára ijesztő volt, amit műveltem, hisz erősen fogyásnak indultam és egyre szakadtabban néztem ki, de én már éreztem, tudtam, hogy jó az irányom. Minden félelmem és kétségem eltűnt és hihetetlenül felemelő érzés volt, ahogy egyszer csak elkezdett az erőm visszatérni. A testem teljesen átformálódott, kívántam a mozgást, a futást és 16 kg feleslegtől szabadultam meg. A bőröm megfiatalodott, egy évvel a hasfájós incidens után kirobbanó formában voltam. Olyan erőt kaptam vissza, amire azt gondoltam, majd csak a következő életem hozza el nekem.

Egyszerűen hangzik, de nem volt az! Egy hónap ágyban fekvés, munkám elvesztése, a „biztonságos” Nadi háló elhagyása, a „mi a fenét fogok most csinálni” gondolatok elég rémisztőek voltak. Amikor közel 10 évig mész valami felé és egyszer csak kiderül, hogy nem jó irányba haladtál és soha nem fogsz odaérni, mert nem az a dolgod… De akkor mi???

Tovább kutattam a témát és a tapasztalataimat megosztottam az ismerőseimmel. GreenMix néven indítottam egy weboldalt és egy facebook oldalt. Videókat és rengeteg fotót készítettem, mert úgy éreztem ez motiválhat másokat is arra, hogy tegyenek magukért. A vegyszer mentes zöldek kedvéért elkezdtem a kertben termelni. Itt csodás energiák jöttek, amik segítségével lehetőségem volt egyre többet a „Jelenlétet” tapasztalni. Mára már ezek az erők az életem részévé váltak és sokat segítenek az egészségem, mentális állapotom szinten tartásában.

Van, hogy nehéz a jeleket értelmezni. Az erősen spirituális vonal után a racionalitás talaján kezdtem lábat vetni. Próbáltam legalizálni magam, a magyar törvényeknek valahogy megfelelni és jelentkeztem természetgyógyász képzésre. Rengeteget tanultam és fitoterápiára szakosodtam, mert ő az, aki még táplálkozással kapcsolatban tanácsot adhat, ha az ember nem dietetikus és nem életmód tanácsadó. Sikeresen letettem minden vizsgámat, Természetgyógyász lettem papíron is. Az iskolán túl rengeteg szakirodalmat olvastam, orvosok táplálkozással, böjttel kapcsolatos könyveit és igyekeztem tesztelni, szűrni az olvasottakat. Ahogy a világ fejlődik, úgy jönnek új nézetek és dőlnek meg régi módszerek, vagy épp fordítva, ezeréves tanításokat veszünk elő újra… nehéz kiigazodni, mikor kinek van igaza. Mindenre találsz a világhálón pro és kontra információt.

A GreenMix-en túlnőve hoztam létre a GreenFit oldalt a világhálón, ami túlmutat a turmixokon és az egészséges táplálkozáson. Egy komplex, lelket, tudatot és testet egyöntetűen támogató, valóban Holisztikus oldal létrehozása volt a célom, mert a gyakorlat egyértelműen azt mutatja, hogy e három gyógyítása egyszerre lehetséges, hisz folyamatosan hatnak egymásra.

Láttam a környezetemben, sokan érzik, hogy a változtatás szükséges lenne, de nem könnyű elkezdeni, talán még nehezebb végigvinni és megtartani.

Innét jött az ötlet, hogy létrehozok egy GreenMix Klubot, ahol megtanítom a turmixolás rejtelmeit, magokkal való bűvészkedést, kovászolást, kenyérsütést. Két klub után ránk talált a Korona vírus és így átálltam az online verzióra. Készítettem két „tananyagot” videókkal, részletes leírásokkal. Majd mikor eljött az idő, hogy „piacra dobjam” végignéztem és rájöttem, hogy pont olyan, mintha valami főzős klubot indítanék. Pedig nem ez volt a célom. Ezért kitaláltam, hogy készítek plusz egy videót, amiben ezeket a gondolataimat megosztom veletek.

Ez a sztori indított el egy folyamatot, amely egy mesés, hihetetlen és varázslatos világba repített, ami kaput nyitott számomra egy másik dimenzióba és szenzációsan összekapcsolta a spirituális és racionális küldetésemet.

A könyv alapját, vázát felsőbb kérésre közétett „üzenetek” adják, melyeket a további fejezetekben a racionalitás hétköznapi talaján igyekszünk megérteni, megoldani, orvosolni, ezzel is hozzájárulva a saját magunk, mások és az egész Világ jóllétéhez.

Várlak szeretettel egy csodás utazásra kívül, belül! Légy nyitott és engedd, hogy az ERdŐ téged is megérintsen!

Az ERdŐ üzenetei

Első üzenet

A kapcsolat felvétel

Otthon szétszedtük belülről a házat, neki álltunk tatarozni, így bent esélytelen volt megfelelő helyet találnom videózás céljára. Gondoltam kimegyek az udvarra. Ott sem sikerült… Ugattak a kutyák, valaki nyírta a füvet, kettővel arrébb építkezés zajai hallatszottak…, úgy döntöttem fogom Olivért (a vizslámat) és kimegyünk a szabadba. Szerencsés vagyok, az utcánk végében van az erdő, így könnyen találni valami nyugodt helyet. Hamar meg is lett, felvettem a videót néhány nekifutásra és lelkesen mentem haza.

Ez az, meg van, ez hiányzott!

Összevágtam és elküldtem a barátnőmnek, kíváncsi voltam, mit szól hozzá. Éreztem, hogy kicsit kemény, de neki tetszett, férjemnek viszont nem, azt javasolta csináljak újat, mert elfutnak az emberek :). Hát jó, megadtam magam, pedig ez nem jellemző, elég önfejű vagyok, de újra neki vágtam.

Visszamentem az erdőbe másnap másik videó üzenetet készíteni, vittem állványt magammal. Keresni akartam valami szép hátteret, ezért az erdő szélén lévő virágzó bokrokat szemeltem ki magamnak. Szikrázó napsütés volt, szellő sem rezdült. Leállítottam az állványt, próbáltam rajta a telefont, hogy milyen szögből, hogyan lenne a legjobb. Elkezdett fújni a szél. Ha belefúj a telefon mikrofonjába, nem lehet érteni, amit mondok. Szélcsend kell, hogy legyen. Gondoltam várok egy kicsit.

Előtte egy szellő sem rezdült… Próbáltam valami védettebb helyet keresni, de ott a tisztáson nem volt, akár mennyire közel mentem a bokrokhoz.

Akkor már éreztem, hogy valami „terelés” történik.

Bizonyára nem itt kell videót készítenem. Elengedtem a dolgot és hagytam magam. Csak mentem ahogy vitt a lábam. Elindultam befelé az erdőbe. Azon a részen nincs normális út, állatok által kijárt ösvényeken lehet közlekedni, csalánok, csipkebokrok között. Nagyszerű volt, a szép világos, arany szálas rojtos poncsómban, állvánnyal a kezemben, szépen kisminkelve…

:) Vicces lehettem! Átverekedtem magam a bozóton, néha fennakadtam egy-egy tüskés vesszőn, vagy faágon, de egyszer csak az erdőben voltam. Végtelen nyugalmat éreztem. Szellő sem rezdült, pedig távolságban nem sokat tettem meg. Kiszemeltem egy hatalmas kidőlt fa törzsét és arra ültem rá. Némi kamera állítgatás után szinte egy szuszra elkészültem a felvétellel.

Amikor megnéztem a végén a két videót erősen érezhető volt a különbség.

Előéletemből adódóan volt már részem hasonló élményben és tudtam, hogy okkal történnek. Kíváncsi is voltam és éreztem, hogy „feladatom” oda visszamenni. Volt valami megmagyarázhatatlan belső vonzása a dolognak bennem.

Éreztem, nem a véletlen műve, hogy a konyhától egészen az erdőig terelődtem. A házat tataroztuk, falat bontottunk és ajtókat szedtünk ki, festettünk mázoltunk mi magunk. Szóval annyira nem értem rá, de izgatott a dolog és kimentem többször is.

Eleinte mindig volt valami zavaró tényező, szomjas voltam, vagy épp gyerekekkel jöttek arra (Olivért nem tudtam szabadon hagyni), szóval nem sikerült lecsendesedni. Majd a harmadik vagy negyedik alkalommal egyszer csak mégis… Nem tudtam leülni, mert még kicsit hideg volt, de úgy éreztem, a lábaim kilométer mélyre kezdenek gyökeret ereszteni, figyeltem a légzésem, azután a hangokat magam körül és igyekeztem kinyitni a szívem. Eltűntek a gondolatok és valahogy feloldódott a testem és eggyé váltam az erdővel.

Olivér az elején teljesen megőrült, félt nagyon. Ugrált rám, hogy menjünk innen. De aztán lecsillapodott velem együtt és mint egy őrkutya úgy ült a bal oldalamon végig és erősen figyelt.

Kezdtem érezni a Jelenlétet, éreztem a magas, erős energiákat. Az első „szele” a mellkasomat érintette. Megrázó és megható volt egyben. Sírni kezdtem, egészen a gyomorszájamtól jött fel az érzés. Oldódás volt. Nem tudtam az okát, igyekeztem hagyva „figyelni”. Megint előjött az óvodás kíváncsisága és tudni akartam, hogy mi történik és miért. Elkezdtem kommunikálni. Az már nyilvánvaló volt, hogy valamiért betereltek ide, még a videózás során. Így ezzel indítottam: Miért vagyok itt? Mi az oka, hogy be „kellett” jönnöm ide? A válasz szinte azonnal érkezett, aminek már a ténye elég izgalmas, hát még maga az üzenet:

„Mond el az embereknek, amit üzenni fogunk. Meg kell értened a madarak nyelvét, hogy mit üzennek az állatok, a növények, mit mond az ERdŐ”

Ez így elég abszurd leírva…, visszaolvasva… Nagyjából ennyi volt a „szóbeli kommunikáció”, ami persze nem kimondott szavakat jelentett. Talán a gondolatátvitel a legközelebbi kifejezés, de az sem írja le teljesen. Néhány szó volt, de valahogy ennél sokkal több történt. Földbe gyökeredzett a lábam és egyszerre rázott meg a meghatottság, a hála a félelem, a döbbenet… egyszerre fáztam, rázott a hideg és öntött el a forróság. Képzelődőm? Én találtam ki? Akkor miért ezek az erős energiák, megrázó érzelmi reakciók? Mi zaklat így fel, miért folyik a könnyem távol mindentől a kedvenc kutyám társaságában? Fél órával ezelőtt vidáman lépdeltem a mezőn. „Menjek minden nap” ez volt még az üzenet. Megköszöntem mindent, majd haza indultam. Kába voltam, azt sem tudtam hol vagyok, csak vittek a lábaim. Éreztem, hogy teljesen más energetikába kerültem. Mintha átment volna rajtam az úthenger… tisztulás, töltődés… egyszerre. Mikor hazaértem még mindig jött fel sírás, sőt konkrétan, zokogtam a kocsiban ülve a garázs előtt. Hogy lehetséges ez? Miért pont én? A csontomig hatoltak az érzések. A mellkasomban egész nap éreztem valami hatalmas tisztaságot, erőt, de egyben feldúltságot is. Nem volt időm leülni és írni, de megfogadtam, hogy ahogy csak tudok kimegyek.

Második üzenet

Segélykiáltás

Sokat gondolkoztam azon, hogy tudom az IGAZI üzenetet átadni nektek, túl a turmixon és az egyéb egészségmegőrző technikákon. Dolgozunk a fizikai testen, tanuljuk a működését, turmixolunk, kovászolunk… Mindezt azért, hogy egyre jobban érezzük magunkat és legyen erőnk, merszünk… elindulni az ÚTon.

Hogyan tudom úgy összegyúrni mindezt, hogy érthető és egymásba illeszkedő legyen?

Az Erdő hozta el a megoldást, amiért nagyon hálás vagyok.

Másnap reggel szintén kimentem. Nem azért, mert azt mondták, hanem a kíváncsiság és a „feladat” hajtott. Persze motoszkáltak bennem a kérdések is, legfőképpen, hogy miért pont én? Miért pont itt? Csodás tavaszi reggelek vannak, rajtunk kívül szinte senki nincs, néha 1-1 futó. Átverekedtük magunkat a bozóton és már az avarban gázoltunk. Ahogy oda értünk a kidőlt fánkhoz Olivér megint megőrült, de talán kicsit gyorsabban lenyugodott. Vettem néhány nagy levegőt, igyekeztem ráhangolódni a helyre, figyeltem a légzésem, a hangokat körülöttem és elvárások nélkül, csak úgy… kinyitottam a szívem. A talpamból a „gyökerek” elindultak és ki tudja hol álltak meg. A magas energia szinte azonnal érezhető volt. Jöttek, vagyis ott voltak már. Mivel tegnap megkaptam, mi a feladat, így nem haboztam… Kérdeztem, hogy miben tudok segíteni. Azt mondták:

„Minden él. A Föld is él. A Föld egy élőlény. Ti (minden apró élőlény a Földön) a részei, alkotó elemei vagytok ennek az óriási élőlénynek. Ti is a sejtjei vagytok. Minden ember, állat, növény, minden élőlény egy sejt. A növények automatikusan megújulnak, gondolkodás nélkül nőnek, fejlődnek. Ezt ti emberek irtjátok. Így mindig nehezebben tud megújulni maga a Föld. Az állatoknál és növényeknél is van egy természetes szelekció, de ebbe ti beleavatkoztok, ami nem gond amíg az egyensúly megmarad.

A mondandónk lényege most itt maga Az Ember. Ebben van a feladat. Betegek az emberek. Nem a túlnépesedés a probléma, hanem az, hogy az emberiség nagyon nagy része beteg, még akkor is, ha nem veszi komolyan az apróbb tüneteket. Ahogy betegednek az emberek, a Föld is betegszik, hisz Ti is a sejtjei vagytok. Több milliárd sejt, aminek a fizikai, mentális, energetikai állapota a szakadék felé sodródik. Nem csak a légkör, a természetvédelem, az állatok védelme lenne a fontos. Fel kell emelni az embereket egy magasabb egészségügyi, tudati, energetikai szintre ahhoz, hogy a Föld életben tudjon maradni.”

ERdŐ

Állj, állj, állllllj!!! Hogy fogok mindenre emlékezni?

„Csak maradj nyitott és hagyd, hogy a szükséges információkat átadjuk. Majd otthon kezdj el írni és hagyd, hogy kijöjjön mindaz, amit betöltünk.”