Id. Domenico Agassónak,
aki együtt utazott VI. Pállal

Előszó

Az emberiség a Szent Péter téren álló,
magányos férfi fehér ruhájába
kapaszkodik

2020 márciusában sötét, fenyegetéssel teli napokat éltünk. Néhány héttel korábban világjárvány tört ki. A földnek és lakóinak elakadt a lélegzete, tüdejüket megtámadta egy láthatatlan és könyörtelen ellenség. A Covid–19-vírus több százezer embert ragadott magával, akik kegyetlen és képtelen módon, teljes magányban haltak meg. A túlélők elbarikádozták magukat otthonaikban. Társaságuk csupán a félelem, a bizonytalanság és a rémálmaik voltak.

Egy szomorú vasárnap délután az egész világ tágra nyílt szemmel bámulta a televízió vagy a számítógép képernyőjét: a pápa a kijárási tilalom miatt kiürült Róma központjában sétált. Egészen váratlanul bukkant fel a Via del Corsón, hogy valamennyiünk nevében imádkozzék a San Marcello al Corso templomban található „csodatévő” feszület előtt, melyet 1552-ben körmenetben vittek a templomtól a Szent Péter-bazilikáig azért, hogy megszabaduljanak a pestistől. A főpap útját keresztező kerékpáros arcán megjelenő hitetlenkedés az egész világ megdöbbenését tükrözte. Erős, drámai kép, amely azon nyomban történelemmé vált.

Néhány nap elteltével ismét sosem látott jelenet szemtanúi lehettünk: Péter utóda egy esős, szürke napon az üres téren arra kérte Istent, hogy ne hagyjon magunkra minket a tomboló viharban. „Rémült és elveszett” férfiak és nők a világ minden táján televíziókkal, tabletekkel és számítógépekkel hangolódtak rá a kereszténység „szívére”, és kapaszkodtak bele Krisztus földi helytartójának fehér ruhájába. „Kelj fel, Urunk! Ments meg bennünket!” – könyörgött Ferenc, a tanítványok szavait idézve, akiket váratlanul lepett meg a vihar a tavon, miközben Jézus békésen aludt. Az imádság a karácsonykor és húsvétkor szokásos urbi et orbi áldással zárult, ezúttal azonban az emberek nem terített asztal és teli borospohár mellett hallgatták.

Az emberiséget térdre kényszerítő koronavírus-járvány közepette Jorge Mario Bergoglio nem állt meg. Egyetlen napra sem. Annyi időre sem, hogy megünnepelje pápaságának hetedik évfordulóját. Mintha körbe lett volna véve egy biztonsági kordonnal, amely megvédte őt a fertőzéstől. Folytatta a munkát. Ott volt az emberek mellett, mindenekelőtt azok mellett, akik a legjobban szenvedtek. A vasárnapi Úrangyala imádságon kívül folytatódtak a szerdai általános audienciák, igaz, virtuális formában az Apostoli Palota könyvtárszobájában, és folytatódtak a misék is a Szent Márta-házban. Ferenc pápa reggeli szentbeszéde a pápaság egyik szimbólumává vált, és meghatározó szerepe lett az emberekkel való összhang kialakításában és fenntartásában. A Szent Márta-ház kápolnájában elhangzó szavak megérintették az emberek lelkében rejlő érzéseket, aggodalmakat, érzékeny pontokat. Buzdítottak, hívtak, tanítottak, de mindenekelőtt bátorítottak. Elkísértek a hétköznapokban. Ferenc a mindenkit érintő bánat és aggodalom hónapjaiban még közelebb akart lenni hozzánk. Az imádságon túl a kivételes módon, élőben közvetített szentmisék révén, melyeket mindig a nehéz helyzetben lévőkért, a szenvedőkért vagy azokért ajánlott fel, akik az egészségügyi és szociális vészhelyzet enyhítéséért küzdöttek. Elmélkedéseit azonnal rendelkezésére bocsátotta azoknak, akik reggelente már várták a vatikáni média csatornáin terjesztett homília összefoglalóját, mint ahogy azoknak is, akiknek ezekben a szürreális napokban megerősítésre, lelki támaszra volt szükségük, s arra, hogy rábízzák magukat a hitre, melyet Szent Péter utóda őriz és ad tovább. A nézők a pápa emberi melegségén és szeretetén keresztül összhangba kerültek az evangéliummal. Ferenc egyszerűen, papír nélkül beszélt, s ennek köszönhetően a szíve azonnal közvetlen összeköttetésbe került azoknak a szívével, akik hallgatták. Emberek milliói, köztük olyanok is, akik távol vannak az egyháztól, érezték minden reggel, hogy megvigasztalódnak és iránymutatást kapnak. Vannak, akik arról számoltak be, hogy megkeresték a könyvespolcon az evangéliumot, lefújták róla a port, és hosszú idő után újra kinyitották. Mások pedig épp most lapoztak bele először.

A több ezer hálás üzenet, amit a pápának és kíséretének küldtek, arról tanúskodik, hogy erős érzelmeket váltott ki még a Róma püspöke által végzett, csendes szentségimádás is (egy olyan cselekedet, amit pedig televíziós berkekben nem tartanak különösebben népszerűnek). Sokaknak hiányzik a képernyőn keresztüli mindennapos találkozás, amely mostanra megszakadt. Maga Ferenc pápa magyarázta el, hogy ideje visszatérni az Istennel való családias, intim közösséghez, mely a szentségekben nyilvánul meg, amikor személyesen is részt veszünk a szentmisén. De nem feledkezhetünk meg a pápa másik fontos és állandó meghívásáról sem: „Minden nap szánjunk egy kis időt Jézus szavának meghallgatására, hisz az evangélium táplál bennünket: ez a lélek legfontosabb eledele!” A pápa azt tanácsolja, mindig legyen a zsebünkben vagy a táskánkban egy picike evangélium, hogy elolvashassunk belőle egy-egy részt. Persze nyugodtan rákereshetünk az interneten is. „Ezeken a lapokon Jézus szól hozzánk. Higgyétek el, egyszerű dolog ez. Nem is kell, hogy mind a négy evangélium nálatok legyen, elég egy is.”

Az utóbbi fájdalmas hónapokban egyre többen tettek tanúságot arról, hogy miközben Isten misztériumán, a létezés és a mindennapok értelmén, az ember törékenységén és azon az örök életen elmélkedtek, amelyben a papok szerint mindenki egyformán boldog lesz, elmélyültek hitükben. Érzéseiket felerősítették a karantén idején a nappaliban eltöltött, magányos órák, vagy rosszabb esetben a kórházi elszigeteltség.

Így az egyház a koronavírus-járvány idején – konkrét vagy virtuális formában – kilépett a sekrestyéből, hogy segítsen az embereken. A plébánosok élő adásban, egyedül miséztek. Vagy akár a tetőn. Számos plébánia, amely már kiürülőfélben volt, el tudta így érni a híveket azokban a hetekben, amikor – Ferenc pápa szavaival élve – „sötét árnyék borult tereinkre, utcáinkra és városainkra”. Részben a kétségbeesés hajtott bennünket Istenhez. Részben a véget nem érő órák egyformasága, melyet csak a polgári védelem folyton frissülő közleménye szakított meg, melyben közreadták a halottak aznapi számát, vagy az ismerősök beszámolói arról, hogy elveszítették valamelyik szerettüket, akinek még a kezét sem foghatták meg az utolsó percekben.

Az egyházi emberek tőkét kovácsolhatnak ebből a részben kényszerű, gyakran öntudatlan, de mégis jól érzékelhető spirituális fellángolásból. Abból, hogy az emberek közvetlenebb módon, nagyobb érdeklődéssel fordulnak az élet misztériuma felé.

Az egyház kihívása, hogy tartósan és támogató módon tudjon jelen lenni az emberek hétköznapjaiban, melyeket manapság az anyagi helyzettel és a munkalehetőségekkel kapcsolatos aggodalmak jellemeznek. Az embereknek arra van szükségük, hogy őszintén melléjük álljanak. Erős, konkrét jelzésekre vágynak. Mint amilyen például az egyházmegyei infrastruktúrák megnyitása a nehéz sorsú családok előtt a karantén idején, vagy egyes plébániák döntése arról, hogy átvállalják a kórházból kikerülő, de otthonukba még nem bocsátható betegek szállodaszámláját azért, hogy minél több szabad hely maradjon a Covid-osztályokon. „Ráébredtünk, hogy nem tudunk a magunk erejéből előbbre jutni” – állapította meg Jorge Mario Bergoglio, miközben magányosan állt a Szent Péter-bazilika előtti téren, és a tévéközvetítések jóvoltából a világon mindenütt látható volt. A pápa felépítette azokat az alapokat, amelyekre egy jobb jövő épülhet, véget vetve az eddigi eszeveszett kísérletezésnek. Ehhez arra van szükség, hogy mindenki képes legyen hátat fordítani az önzésnek, az individualizmusnak, s annak, hogy csak a saját kényelmét és érdekeit tartsa szem előtt – mondta a főpap. Itt az idő, hogy „hajónk orrát újból Isten és az embertársaink felé fordítsuk”. Új értelmet kell adnunk a testvéri közösségnek, erős talapzatra kell helyeznünk, mely megtart és egyesít mindenkit, hívőket és nem hívőket egyaránt. „Ez a reménység, melyben soha nem csalatkozunk. Induljunk ki ismét ebből a reménységből. Valamennyien együtt.”

D.A.

1.

Az újjáépítés
sarokkövei

Szentséged hogyan értelmezi azt a „földrengést”, amely 2020-ban a koronavírus formájában megrázta az egész világot?

Az életben vannak sötét pillanatok. Legtöbbször úgy gondolunk rájuk, hogy ezek csak másokat sújthatnak, bennünket nem; egy másik országot, egy távoli földrészt. A világjárvány alagútjába azonban valamennyien befutottunk. Fájdalom és sötétség tört be az otthonainkba, átvette az uralmat gondolataink felett, derékba törte álmainkat, felborította programjainkat. Ma senki sem engedheti meg magának, hogy nyugton üljön. A világ többé nem lesz olyan, mint volt. De éppen ebben a csapásban találhatunk rá azokra a jelekre, amelyek az újjáépítés sarokkövei lehetnek. Nem elég csupán a vészhelyzetet kezelni. A világjárvány egy vészjelzés, melyen az embernek el kell gondolkodnia. Így ez a megpróbáltatásokkal teli időszak a bölcs és előrelátó döntések időszaka lehet, amely az emberiség javára szolgál. Az egész emberiség javára.

Mik a javaslatai arra az időszakra, amíg még az alagútban vagyunk?

Fáradtak vagyunk, csalódottak, kiábrándultak, elkeseredettek. Úgy érezzük, nem bírjuk tovább. Isten megszólít bennünket. Mindenekelőtt arra hív, hogy öleljük át a keresztjét, vagyis szedjük össze a bátorságunkat és öleljük át korunk minden nehézségét, szerencsétlenségét. Az Úr arra buzdít bennünket, hogy legyünk szilárdak, ne zárkózzunk magunkba, változtassuk meg prioritásainkat, gondoljuk át újra az értékhierarchiánkat, ébresszük fel és hozzuk működésbe a szolidaritást és a reményt, hogy támaszt nyújthassunk ebben a korszakban, melyben látszólag minden összedől. Ha megkíséreljük úgy megélni ezt a nehéz időszakot, hogy felvértezzük magunkat a hit erejével és a szeretet hevületével, akkor hozzászoktatjuk a szemünket ahhoz, hogy jóságosan tekintsen másokra, hogy észrevegye azokat, akik szenvednek, hisz egészen biztosan vannak a közelünkben olyanok, akik nehézkesen „sántikálnak”, vagy épp erejüket vesztve megtorpantak. Emberként és keresztényként arra kaptunk meghívást, hogy hajoljunk oda ezekhez a testvérekhez, és segítsünk nekik felállni, hogy folytathassák útjukat az új fény felé, amely mindent és mindenkit beragyog. Soha nem fogunk elérkezni oda, ha nem segítünk azon, aki elesett, ha nem emeljük ki a feledés homályából a szenvedőket, akik az önző tekintetek számára láthatatlanok. Az emberiség szempontjából fordulóponthoz érkeztünk. Egy másik szörnyűséges vírus is fenyeget bennünket, mely talán még a Covid–19-nél is végzetesebb: az egoizmus vírusa. Az a meggyőződés terjeszti, hogy az élet akkor lesz jobb, ha az én dolgaim jobban mennek; attól lesz minden jó, ha nekem jó. Ez a kiindulási pont, a végpont pedig az emberek közti különbségtétel: az öregek és szegények peremre szorítása, a „kellemetlen” személyek elutasítása. Ezzel el is jutottunk a társadalmi igazságtalansághoz, az esélyek egyenlőtlenségéhez, a leggyengébbek védelmének hiányához. Van azonban mód arra, hogy ne fertőződjünk meg.