Eva-Maria Bast

Az

ékszerpalota

Antoinette és a drágakövek

csillogása

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

1. RÉSZ  1834

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

2. RÉSZ  1840 és 1846–1853

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

3. RÉSZ  1850–1859

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

Utószó

A folytatás és a valóság nyomai

Köszönetnyilvánítás

Forrásjegyzék

Előszó

Az alacsony, vékony nő még kisebbre húzta össze magát, miközben a két férfi mögött osont Párizs szűk utcáin. Az égen nem bújt elő a hold a felhők mögül, és a csillagok sem világítottak. Koromsötét volt, ami szelíd és bársonyos is lehetett volna, mint egy szerető anya védelmező ölelése, ma azonban az alvó városra telepedett sötétség hidegnek és fenyegetőnek hatott. Az ég – gondolta Manon – valószínűleg ma behunyja a szemét az odalent, a földön zajló sok szörnyűség elől.

Ha a sötétség miatt Manon kissé szorongott is, valójában jól jött neki, hogy alig van fény az utcákon. Ahol nincs világosság, ott annak is kisebb a veszélye, hogy meglátják az embert. A naptár 1792. szeptember tizenegyedikét mutatott, és Franciaország királya többé már nem volt király. Egy hónapja, augusztus tizedikén forradalmárok ostromolták a Tuileriák palotáját, és megfosztották trónjától XVI. Lajost. Vele együtt bukott felesége, a gyűlölt és tékozló osztrák nő, Marie Antoinette is. A király elvesztette a hatalmát, Franciaország pedig káoszba süllyedt. Ezekben a napokban, amelyekben mindenki a saját életét féltette, a koronaékszerek és a védelmük szinte senkit sem érdekelt. Kivéve azt a nőt és azt a két férfit, akik úton voltak a Louis-François XV. téren álló Hôtel du Garde-Meuble-be, ahol a koronaékszereket őrizték.

Az Hôtel du Garde-Meuble az az intézmény volt, amelyet 1663-ban XIV. Lajos és Colbert, a pénzügyminisztere azzal a céllal alapított, hogy innen rendezzék be a királyi rezidenciákat, és itt restaurálják a bútorokat. Időközben azonban nemcsak a bútorok kerültek ide, hanem itt őrizték a koronaékszereket is. Minden hónap első keddjén meg lehetett tekinteni őket. Manon minden alkalommal eljött ide, hogy lássa a csodás kincseket, és lassanként átfogó, mély ismeretre tett szert a koronaékszerekről, amelyek nem kevesebb darabból álltak, mint kilencezer gyémántból, ötszáz igazgyöngyből és ötszáz más drágakőből. Manont leginkább a Bleu de France nyűgözte le, amely – amint azt ő időközben megtudta – a világon valaha talált legszebb gyémántok egyike. A szíve mindig hevesebben vert, valahányszor a koronaékszereket nézegette, és arra gondolt, milyen régiek az előtte fekvő, csodásan és ígéretesen csillogó drágakövek. Közülük némelyek már sok-sok évszázada ékszerkollekciót alkottak, hiszen a gyűjteményt I. Ferenc még 1530-ban alapította és vetette leltárba, jóval azelőtt, hogy a Napkirály jelentősen bővítette volna. Egyes darabjai nagyon kalandos módon kerültek a francia korona birtokába, a legjelentősebb uralkodók viselték őket, és ma este hozzá, a szegényes külvárosban élő Manon Plisset-hez fognak kerülni. Az észbontó gondolattól azonnal felgyorsult a szívverése. Hiszen Franciaországban teljes a felfordulás, a kincsekre senki sem fordít figyelmet – adódhatna ennél kedvezőbb pillanat az ékszereknek az eltulajdonítására?

Manon annyira a gondolataiba merült, hogy nem figyelt az útra. Elfelejtette, hogy a teret, amelyen az Hôtel du Garde-Meuble áll, árok veszi körül, amibe félig belelépett, és megrándult a lába. A bokájába szúró fájdalom hasított, ami villámgyorsan egészen a térdéig szaladt. Az utolsó pillanatban sikerült a torkából kitörni készülő sikolyt elfojtania, és halk szitkozódássá szelídítenie. De még ez is túl soknak bizonyult.

Paul, a kis csapat vezetője azonnal felé fordult:

– Kussolj! – sziszegte. – Tudtam én, hogy rossz ötlet magunkkal hozni egy nőt!

Paul Miette együtt ült Manon jelenlegi szeretőjével, Pierre Deslandes-dal a La Force börtönben. A közelmúltban elkövetett szeptemberi gyilkosságok zavargásai közepette – amelyeket a forradalmárok a bebörtönzött politikai ellenfeleik és más foglyok ellen elkövettek – a két férfinak sikerült megszöknie, és Paul azt az értékes információt hozta magával a börtönből, hogy a koronaékszereket alig őrzik. A következő napokban sokszor elmentek a helyszínre, és meggyőződtek arról, hogy igaz, amit a börtönben beszéltek. Paul és Pierre biztos volt benne, hogy nagyon egyszerű lenne betörni az épületbe, és ellopni a koronaékszereket.

– Csak elfelejtettem, hogy a Louis-François XV. teret árok veszi körül. Ez veled is megtörténhetett volna – sziszegte Manon a kísérőjének.

Paul morgott valamit, amit nem lehetett érteni.

– Hallgassatok! – szólt rájuk Pierre. – Különben még észrevesz minket a nemzetőrség. Vitatkozásra most végképp nincs időnk.

Manon odapillantott a kapuházra, amelyben a nemzetőrség egysége állomásozott. Férfiakat látott a lámpa fényénél, egy asztal körül ültek és beszélgettek. Ez jó – gondolta. Biztos volt benne, hogy nem fogják magukra vonni a figyelmet. Az Hôtel du Garde-Meuble két oldalán elhelyezett, halványan fényt adó egy-egy lámpás kivételével nem volt világítás a környéken. Ha elkerülik a két fénycsóvát, a nemzetőrök nem vehetik észre őket. A nemzetőrségnek amúgy is rendezetlennek és zavarodottnak kell lennie. A Garde-Meuble-t hosszú ideje vezető igazgatót tizenkét napja kivégezték, és a jelentős intézmény élére egy festőt helyeztek. Egy bizonyos Jean-Bernard Restout-t, aki tavaly leltárt készített a koronaékszerekről, és az értéküket huszonnégy millió livre-ben határozta meg. Ez egy óriási összeg. Manon szíve megint szaporábban kezdett verni, amikor felértek az első emeletre, és az itt elhelyezett, lezárt kamra szekrényeiben és ládáiban őrzött kincsekre gondolt. Hamarosan az övéi lesznek.

*

Nem jött álom Jean-Bernard Restout szemére. A feladat, amellyel az új belügyminiszter, Jean-Marie Roland megbízta, roppant megtisztelő volt, neki azonban túl nagy falat. Leginkább azért, mert úgy érezte, hogy magára hagyták. Méltatlanul magára hagyták! Nem kisebb feladatot kapott, mint azt, hogy őrizze a koronaékszereket, és ezt alig egy tucat férfival kellene megoldania! Legalább ötször ennyi emberre lett volna szüksége. Amikor ma reggel bejött az Hôtel du Garde-Meuble-be, az őrt a legnagyobb döbbenetére mély álomban találta. Ráordított, mire a szegény férfi azonnal felriadt, és kihúzta magát ültében, mintha az egyenes tartással meg nem történtté tehetné az alvást. Restout leteremtette őt kötelességszegésért, jóllehet tudta, hogy az őr egyáltalán nem hibás. Egyhuzamban hatvan órát volt szolgálatban, mert a váltótársa megbetegedett, és Restout senkit sem tudott a helyére állítani. Ha híre megy, milyen rosszul őrzik az ékszereket, annak katasztrofális következménye lesz.

Restout fújtatva felhajtotta a takaróját, és felült. A gondolat nem hagyta nyugodni. Ő maga fog utánanézni, hogy minden rendben van-e. Utána leül az íróasztalához, és megírja a sokadik panaszlevelét Monsieur Santerre-nek, a nemzetőrség főparancsnokának. Doucet szárnysegédnek is ír, szintén nem először, és felhívja a figyelmet a hiányosságra, mielőtt még késő lenne. Többet nem tehet.

Megcsókolta az alvó feleségét, aki az ő nyugtalanságából és álmatlanságából mit sem vett észre, aztán nesztelenül felkelt, hogy levegye a hálóruháját és felöltözzön az éjszakai útjához. Tíz perccel később kilépett a házból. Felnézett az égre, amelyen egyetlen csillag sem ragyogott.

*

– Itt mászunk fel a lámpaoszlopokra – döntötte el Paul, amint az épülethez értek.

– Nem túl veszélyes ez? – kérdezte Manon. – Aki felmászik oda, megvilágítja a lámpa fénye.

– Az utóbbi éjszakákon megfigyeltük, hogy a nemzetőrség csak óránként egyszer járőrözik. Két körjárat között pedig odabent kártyáznak – mondta Paul a kapuházra mutatva.

Az ablakokon kiszűrődő fényben látni lehetett, hogy az őrök még mindig vidáman beszélgetnek az asztal körül.

– És ha az egyik kinéz az ablakon? – aggodalmaskodott még mindig Manon.

– Mit láthat akkor? Egy sötét belső udvart, mert a lámpák szerencsére az épület másik oldalán vannak.

– Hát jó, legyen! – adta meg magát Manon.

Paul rávillantotta a tekintetét.

– Igazán kegyes a madame, hogy beleegyezését adja.

Manon viszonozta a szemvillantást.

– Nem csak beleegyezésemet adom. Én is felmászom.

– Egy fészkes fenét! – válaszolta Paul. – Csak elbarmolnád nekünk a bulit. Már az előbb is majdnem elárultál minket a sikoltozásoddal.

Nem sikoltoztam! – akarta mondani Manon, de inkább hallgatott. Belátta, hogy a védekezésnek most nincs értelme. Váratlanul még segítséget is kapott Pierre-től.

– Engedd, hogy felmásszon! – mondta Pierre. – Jobban csinálja, mint bármelyikünk.

– Jól van – morogta Paul –, de ha befuccsol a dolog, megnézhetitek magatokat. Én is felmászom, te pedig őrt állsz, Pierre!

Manon bólintott. Megtapogatta a zsebében az üvegvágót, hogy biztos legyen benne, elég mélyen van, és nem fog kicsúszni. Aztán felhúzta és összecsomózta a szoknyáját, hogy mászás közben ne akadályozza. Ez illendő volt-e, vagy sem, e percben nem érdekelte. Amikor mászni kezdett, kiderült, hogy könnyűszerrel megy neki. Büszke volt a kicsi, inas, mégis izmos testére. Mindig bízhatott az erejében, és pontosan fel tudta mérni, mire képes. Másodpercekkel később felért, és megállt az apró, keskeny kiszögellésen. A szoknyája zsebéből előhúzta az üvegvágót. Nagyon könnyen sikerült kivágnia az üveget, és kiemelnie, mielőtt az kiesett volna az ablakkeretből. Előbb az üveget tolta be az épületbe nagyon lassan, óvatosan, hogy össze ne törjön és zajt ne csapjon, odabent a falnak támasztotta, aztán bemászott a vágáson át, majd a kilincs elforgatásával bentről kinyitotta az ablakot. Ezután intett Paulnak, aki odalentről nézett fel rá, hogy jöhet utána. A férfi fürgén mászni kezdett felfelé, Manon eközben hevesen kalapáló szívvel nézett körbe a sötét helyiségben. Annak az ajtónak, ott hátul, a kincstárba kellett vezetnie, ami zárva volt, de ez nem jelenthetett akadályt. Ekkor Paul is felért Manonhoz. Egymásra néztek, letörték a pecsétet, és kinyitották az ajtót. Egy ládákkal és vitrinekkel teli kis helyiségben találták magukat.

– Itt vannak a kincsecskék – dünnyögte Paul. – Csukd be az ajtót, utána meggyújhatom az olajlámpást!

Paul szerszámot húzott elő a zsebéből, gyors mozdulattal feltörte vele az egyik láda zárját, és felhajtotta a tetejét. Manon levegő után kapkodott. A láda csordultig volt értékesebbnél értékesebb ékszerekkel. Paul két kézzel belemarkolt a kincsekbe, és elkezdte a zsebébe tömni őket.

– Csináld már te is! – mordult Manonra. – Nincs vesztegetni való időnk.

Manon felocsúdott a révült állapotából, és ő is nekifogott. Óvatosabban és tiszteletteljesebben, mint Paul tette, mégis eltökélten. El sem akarta hinni, hogy valóban a koronaékszerekbe markol bele.

*

Restout odaért az Hôtel du Garde-Meuble-höz. Bosszúságára azt kellett látnia, hogy az őrség járőrözés helyett kártyázik a kapuházban. Tudta azonban, hogy nem tehet szemrehányást a férfiaknak. Mindannyian sokkal többet dolgoznak, mint kellene, igazán engedélyezhet nekik egy kis pihenőt. Úgy döntött, békén hagyja őket, és ő maga győződik meg arról, hogy minden rendben van-e. Mostanra már sokkal jobb érzése is volt ezzel kapcsolatban. Csak a felelősségtudat terhe űzte ki éjnek idején az ágyból. Ha majd az ellenőrzés után hazamegy, megteszi, amit elhatározott. Leül az íróasztalához, és nyomatékosan több támogatást követel.

Elővette a zsebéből a kulcsát, kinyitotta a bejárati ajtót, és felment a lépcsőn.

*

Manon éppen egy különösen pompás darabot akart a zsebébe csúsztatni, de félbehagyta a mozdulatot.

– Ez úgy hangzott, mintha odalent becsukódott volna egy ajtó.

Paul felemelte a fejét, és a fülét hegyezte.

– Igen – felelte. – Lépések hallatszanak a lépcsőházból. Az az első helyiségbe nyílik, mi az utolsón jöttünk be. Ha igyekszünk, kijutnunk időben – mondta.

Gyorsan eloltotta az olajlámpást, és kisurrant az ajtón.

Manon ösztönösen sietve lehajtotta a láda tetejét, és becsukta a kincseskamra ajtaját, hogy semmi ne utaljon azonnal betörésre, aztán Paul után nesztelenül az ablakhoz sietett.

*

Restout furcsa érzése visszatért, amint felért az első emeletre. Megállt, és fülelt. Mintha valami zajt hallatott volna az egyik hátsó helyiségből. Beleszagolt a levegőbe: tényleg olajlámpás szaga terjeng? Amilyen csendesen csak tudott, továbbsietett, helyiségről helyiségre járt, és mindenütt aprólékosan körbenézett. Semmi rendelleneset nem fedezett fel. A biztonság kedvéért minden szobában meggyújtott egy olajlámpást. Nyilván tévedett. Senki sincs itt. A kincseskamra ajtaját is zárva találta. Hogy biztos legyen benne, ott is minden rendben van, be akart menni, de hangos dübörgést hallott a lépcső felől.

– Ne mozduljon! – dörrent rá egy hang, és a következő pillanatban a nemzetőrség tagjaival találta szemben magát.

Miután felismerték az őrök, elképedten leengedték a fegyvereiket.

*

Lent az utcán Manon, Pierre és Paul egy falkiszögellés mögé bújt. Zihálva figyelték, hogy a nemzetőrök kiviharzanak a kapuházból, és rohanva az Hôtel du Garde-Meuble felé indulnak. Úgy tíz perccel később visszajöttek, és egy civil ruhás férfi is volt velük.

– Sajnálom, hogy megijesztettem magukat, mert fényt gyújtottam – hallották meg a szavait Manonék. – Egyszeriben azonban nagyon furcsa érzésem támadt, és személyesen akartam meggyőződni arról, hogy minden rendben van.

– Nem gond, Monsieur Restout – válaszolta az egyik nemzetőr tisztelettudóan. – Az óvatosság soha nem árt, de nekünk nem tűnt fel semmi, ami gyanús lenne.

– Akkor jó éjszakát maguknak! – mondta a civil ruhás férfi.

– Jó éjszakát, Monsieur Restout!

Manon elfojtott egy kuncogást. Aki elől elmenekültek, nem kisebb személy, mint maga az intendáns volt. Miután Monsieur Restout eltűnt a sötét éjszakában, a nemzetőrök pedig visszamentek a kapuházba, Manon, Pierre és Paul elosont. Ugyanolyan nesztelenül tették ezt, ahogyan jöttek. Egy idő után azonban a dévajságtól és örömtől hajtva futni kezdtek. Egyre csak futottak, ahogy a lábuk bírta. El a parkok és XV. Lajos szobra előtt, aki egykor ezt a teret létrehozatta. Délnek tartottak, aztán lefordultak a Szajnához, és néhány percig a folyó mentén haladtak. Paul lakásába érve a bevetetetlen ágyára szórták a kincseiket, és testvériesen megosztoztak rajtuk. Manon azonban azt a drágakövet nem tette a többi közé, amelyet utoljára elvett a ládából, hanem mélyen a szoknyája zsebébe rejtette. Egy hatalmas kék gyémánt volt. Egészen biztos egyelőre nem lehetett benne, de úgy sejtette, hogy a Bleu de France-t sikerült ellopnia.

1. RÉSZ

1834

1. fejezet

Az eget sűrű, sötét felhők borították, amikor azonban Louis-François a la Paix utcára ért, egy futó pillanatig előbukkant a nap. Sugarai beragyogták a hírneves Mellerio ékszerüzlet kirakatait. A tizenöt éves fiú oda tartott. Erre a ragyogásra már kisfiúként felfigyelt egyszer, amikor erre sétált az édesapjával. A napsugarak akkor is a kiállított ékszerekre estek, és a fényükben a drágakövek szikráztak. Louis-François annyira megijedt ettől, hogy elsírta magát. A szikrázás bántotta a szemét. Az ijedtségét legfőképpen azonban a nap fényétől felragyogó vörös drágakő okozta, amiről azt hitte, hogy meggyulladt.

Louis-François édesapja nevetve megölelte, és arra buzdította a fiát, hogy nézzen oda újra.

– Azok drágakövek, kisfiam! – mondta. – Mérhetetlen erejük és hatalmuk van, de nem veszélyesek. A jó emberekre legalábbis nem – tette hozzá.

– A rosszakra igen?

A kisfiú gyanakodva méregette a köveket, és lázasan törte a fejét, hogy tett-e valami rosszat. Semmi sem jutott azonban eszébe. Sem az esti imát nem mulasztotta el, sem a kisebb testvéreit nem bosszantotta.

– A nagyon rosszakra igen – válaszolta a papája, aki megsejthette, mi zajlik a kisfia fejében. – Azokra veszélyesek, akik el akarják lopni a drágaköveket.

– Ó, értem! – mondta Louis-François megkönnyebbülten. – Vagyis a kövek védik magukat.

– Igen, fiam! – felelte Pierre Cartier –, így is mondhatjuk. A kövek védik magukat.

Louis-François soha nem felejtette el azt a sétát, és mindennap eszébe jutottak a csodás drágakövek. Az édesapját sajnos nem sikerült rávennie, hogy vigye el őt újra oda. Pierre Cartier-nek arra nem volt ideje. A következő években Louis-François-nak testvérei születtek, és az édesapjának egyre többet kellett dolgoznia, hogy mindegyiküket etetni tudja. Amikor azonban a fiú elég idős lett ahhoz, hogy kísérő nélkül járjon a városban, egyedül elment oda, és a kirakatra nyomta az orrát. A portás eleinte gyanakvó volt, végül azonban megértette, hogy a fiú semmi rosszat nem akar, és lassanként összebarátkozott vele. Most is kedvesen rámosolygott.

– Szervusz, Louis-François! – mondta. – Hazafelé tartasz?

– Igen.

– És miért vagy ilyen morcos?

– Mert nem járhatok tovább iskolába – válaszolta Louis-François. – Mostantól dolgoznom kell, pedig én nagyon szeretnék még tanulni.

– Beszélj még egyszer apáddal! – bátorította a portás. – Végül is te vagy a legidősebb fiú.

Louis-François-ban halvány remény ébredt.

– Gondolja, hogy érdemes lenne?

– Ha nem próbálod meg, soha nem fogod megtudni.

– Igaza van!

Louis-François még egy utolsó pillantást vetett a csillogó kirakatra. Időközben biztos volt abban, hogy a kövek, amelyeket annyira szeret, szerencsét fognak hozni neki. Azután hazasietett, amilyen gyorsan csak tudott, és kis idővel később, zihálva, az édesapja elé állt.

Pierre Cartier meglepetten nézett rá.

– Jóságos ég, fiam! Mi van veled? Alig kapsz levegőt!

– Kérlek, apa! – nyögte ki Louis-François. – Tanulni szeretnék. Tanulnom kell. Hadd járjak tovább iskolába, az Écoles Centrales-ba! Ott még sokat fejlődhetnék.

Pierre Cartier szomorúan megrázta a fejét.

– Sajnálom, fiam, de tudod, hogy azt nem lehet! – mondta. – Nekem a testvéreidet is etetnem kell, és nem keresek annyit, hogy lehetővé tegyem számodra a továbbtanulást. Már elég idős vagy, pénzt kell keresned, hogy hozzájárulj a család kiadásaihoz.

Louis-François szomorúan lehajtotta fejét. Szomorúan, de belátón is, mert tudta, hogy az édesapjának igaza van. Ő a legidősebb fiúként a fiatalabb testvéreiért is nagy felelősséggel tartozik. Ha tanulni akar, neki kell gondoskodnia arról, hogy azt megengedhesse magának. Felemelte a fejét, és az apja szemébe nézett.

– Természetesen – válaszolta. – Milyen munkát képzelsz el a számomra? Kezdjek nálad a fémiparban? Ott mindig van munka.

Pierre Cartier azonban újra megrázta a fejét. Szinte már felháborodottan.

– Dehogy! – kiáltotta. – Nem azért járattalak kilenc évig iskolába, hogy aztán fémmunkás legyél. Neked többre kell vinned nálam! Jobbat találtam a számodra. Egy ékszerüzletben kezdhetsz. Már szereztem is neked ott tanonchelyet. Tegnap beszéltem erről egy régi ismerősömmel, Adolphe Picard-ral. Örömmel felvesz téged, már csak azért is, mert elmondtam neki, hogy nagyon jól rajzolsz, az ékszerek pedig mindig is érdekeltek és lenyűgöztek.

Louis-François szíve gyorsabban kezdett verni. A drágakövek valóban szerencsét hoztak neki, tényleg varázserejük van. El sem akarta hinni, hogy ez igaz. Csúnya, hideg fémek helyett drágakövekkel dolgozhat, és még a valóban jónak mondható rajztudását is hasznosíthatja? Erről álmodni sem mert soha. Ez jó lehetőség a továbbtanulás helyett, sőt sokkal jobb is, mint az iskola lenne!

Pierre Cartier figyelmét nem kerülte el, hogy a fia szeme felcsillant.

– Figyelj, Louis-François! – mondta. – Ne legyenek téves elképzeléseid! Nem arról van szó, hogy finom hölgyeket fogsz kiszolgálni. Az aranyművesség kemény munka, és a kezdőket nem is fizetik meg jól. Ha azonban megbecsülöd magad, sokra viheted. Az ékszerkereskedők végül is a hat párizsi kereskedelmi testület egyikét alkotják.