Heather Fawcett: Emily Wilde’s Encyclopaedia of Faeries

Copyright © 2023 by Heather Fawcett

Hungarian translation © Ballai Mária, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Heather Fawcett: Emily Wilde’s Encyclopaedia of Faeries

Del Rey, an imprint of Random House, New York, 2023

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 229 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező, vezető grafikus: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy, romantikus

1909. október 20.
Hrafnsvik, Ljosland

Árnyék most a legkevésbé sincs jó véleménnyel rólam. Hideg szél zörgeti az ajtót, ő pedig a tűz mellett fekszik, nem csóválja a farkát, csak az üstöke bozontja alól bámul fel rám olyan szemrehányón, mégis beletörődötten, ahogy csak a kutyák tudnak. Mintha csak ezt vágná a fejemhez: Annyi ostoba felfedezőútra magaddal rángattál már, de ez most biztos a vesztünket okozza! Attól tartok, egyet kell értenem vele, bár továbbra is ugyanolyan izgatottan várom, hogy hozzáláthassak a kutatáshoz.

Ennek a naplónak a lapjain kívánom megörökíteni a terepmunka mindennapjait, miközben a tündérek egy titokzatos faját, a „rejtetteket” tanulmányozom. A beszámolóm két célt szolgál: segít feleleveníteni a történteket, amikor eljön az ideje annak, hogy összerendezzem a munkám során készített feljegyzéseket, továbbá támpontot ad azoknak a tudósoknak, akik a nyomdokaimba lépnek, ha a szerzetek fogságába esem. Verba volant, scripta manent. Mint a korábbi naplók esetében, most is abból indulok ki, hogy az olvasó rendelkezik alapvető drüadológiai ismeretekkel, ugyanakkor magyarázatot fogok fűzni néhány olyan dologhoz, amik ismeretlenek lehetnek azoknak, akik még újak ezen a területen.

Korábban nem volt miért felkeresnem Ljoslandot, és hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem csillapodott a lelkesedésem, amikor ma reggel először szemügyre vehettem. Ljosland ötnapi útra van Londontól, és csak egyetlen teherhajóval lehet eljutni ide, amely heti rendszerességgel szállítja a megannyi portékát és a csekély számú látogatót. Szünet nélkül haladtunk észak felé, a jéghegyeket kerülgetve. Fel s alá járkáltam a fedélzeten, hogy elejét vegyem a tengeribetegségnek. Az elsők között voltam, akik megpillantották a tengerből kiemelkedő hólepte hegyeket és Hrafnsvik piros tetős házait, amelyek úgy kuporogtak a hegyoldalban, mint Piroska a farkas árnyékában.

Óvatosan araszoltunk a móló felé, egyszer hozzá is csapódtunk a szürke hullámok tajtékzása miatt. A csörlős hajóhidat egy öregember eresztette le, akinek égő cigaretta fityegett a fogai között. Elképzelni sem tudtam, hogy sikerült elérnie, hogy ne aludjon ki a tűz a viharos szélben, és még órákkal később is magam előtt láttam a vízpermetben ragyogó parázst.

Tudatosodott bennem, hogy egyedül én szállok le a hajóról. A kapitány a jeges mólóra lökte az utazóládámat, és a tőle megszokott módon úgy mosolygott rám, mintha mulattatnám, mintha egy olyan vicc lennék, amelyet csak félig ért. Úgy tűnt, a többi utas, az a pár ember, aki velem utazott, Ljosland egyetlen városa, Loabær felé tartott, amely a hajó következő állomása volt. Én nem szándékoztam felkeresni Loabært, mert a városokban nem, csak a világ félreeső, elfeledett sarkaiban lehet szerzetek nyomára bukkanni.

Már a kikötőből is láttam azt a viskót, amelyet előre kibéreltem. A látvány megdöbbentett. Krystjan Egilson, a gazda, akinek a földjén állt, a következőképp jellemezte nekem a leveleiben: kis kőház a falu határán, egy dombtetőn, tetején élénkzöld mohával, Karrðarskogur erdejének széléhez közel. Olyan erőteljesen rajzolódott ki előttem a vidék, hogy azt hiszem, a sziklák odúiban meghúzódó hollókat is meg tudtam volna számolni. Minden részletét szerfelett élesnek és egyedinek találtam az élénk színűre festett kisházak zűrzavarától a part életigenlő zöldjén át a csúcsok között ólálkodó gleccserekig. Mintha csak felhímezték volna mindet arra a helyre.

Amikor végigmentünk a mólón, a matrózok nagy ívben kikerülték Árnyékot. Öreg vadászkutyám az egyik szemére vak, és az erejéből nem futja többre a poroszkálásnál, meg sem fordul a fejében, hogy faragatlan matrózok torkának essen, de megjelenése meghazudtolja a természetét. Hatalmas állat koromfekete bundával, medvemanccsal és vakítóan fehér fogakkal. Lehet, hogy a testvérem gondjaira kellett volna bíznom, és Londonban hagynom, de nem tudtam rávenni magam, mert a távollétemben hajlamos csüggedésre adni a fejét.

Sikerült végigvonszolnom a ládámat a mólón és a falun. Útközben nem sok emberbe botlottam bele, a helyiek többsége valószínűleg a földeken vagy a halászhajókon serénykedett, de az a pár helyi, akit láttam, úgy meredt rám, ahogy csak az isten háta mögötti falvak lakosai tudnak egy idegenre. Egyik csodálóm sem ajánlotta fel a segítségét. Csak akkor kapták el a tekintetüket, amikor a mellettem lépkedő Árnyék rájuk pillantott.

Találkoztam már a hrafnsvikiaknál sokkal egyszerűbb közösségekkel is, mert a munkám során Európát és Oroszországot is beutaztam, felkerestem kisebb és nagyobb falvakat, kies és rút rengetegeket. Mind a szállás, mind az emberek tekintetében hozzászoktam a szerénységhez – Andalúziában egy alkalommal egy gazda sajtérlelő kamrájában töltöttem az éjszakát –, de ennyire fent, északon még soha nem jártam. A szél magával hozta a friss hó ízét, rángatta a sálamat és a köpönyegemet. Eltartott egy ideig, mire végighúztam a ládámat az úton, de ha el lehet rólam mondani valamit, az az, hogy kitartó vagyok.

A falut körbeölelő tájat egyre inkább eluralták mezők, de nem az általam jól ismert, rendezett domboldalak formájában, mert a földből véletlenszerűen kikandikáló vulkanikus kövek göröngyössé tették a moha szövetét. És ha ez nem lett volna elég a szem megzavarásához, a tenger folyamatos vízpermettel ostromolta a partot.

Eljutottam a falu végére, és megtaláltam a viskóhoz vezető keskeny ösvényt is. Olyan meredeken futott felfelé, hogy egymást követték rajta az éles kanyarok. Maga a viskó a hegyoldalon, egy kis mélyedésben húzódott meg, és nem tűnt biztatónak az elhelyezkedése. Mindössze tíz percet kellett hozzá gyalogolni a falutól, de azt a tíz percet izzasztó emelkedők tűzdelték. Ziháltam, mire elértem az ajtóig, amely nemcsak hogy nem volt bezárva, hanem egyáltalán nem rendelkezett zárral, és amikor kinyitottam, egy birka bámult vissza rám odabentről.

Épp rágott valamit, aztán amikor udvariasan kitártam előtte az ajtót, elballagott, és csatlakozott a társaihoz. Árnyék fújtatott egyet, de egyébiránt nem hozta lázba a dolog. Elég birkát látott a Cambridge környéki barangolásaink során, ezért most már egy élemedett korú kutya úriemberhez méltó érdektelenségével viszonyul ezekhez az állatokhoz.

Úgy tűnt, a házban még hidegebb van, mint odakint. A viskó éppolyan egyszerű volt, mint amilyennek elképzeltem, de biztatóan tömör kőfalakkal rendelkezett. A benne terjengő szagot lundaürülékként azonosítottam, de az is lehet, hogy a birkák hagyták hátra. A nappali berendezése egy piszkos asztalból és pár székből állt, hátul egy kis konyha húzódott meg, amelynek falán több porlepte fazék lógott. A kandalló mellett egy ősrégi, dohos illatot árasztó karosszék árválkodott.

Hiába vonszoltam hegynek felfelé a ládámat, reszkettem a hidegtől. Megállapítottam, hogy nincs sem fám, sem gyufám, hogy felfűtsem a sivár házat. Talán ennél is jobban aggasztott, hogy ha rendelkeztem is volna ezekkel az eszközökkel, feltehetően akkor sem lettem volna képes tüzet gyújtani, mert korábban még egyszer sem szorultam rá. Sajnos épp ebben a pillanatban néztem ki az ablakon és jöttem rá, hogy elkezdett havazni.

Korgó gyomorral, vacogva meredtem az üres tűzhelyre, és azon kezdtem el tépelődni, hogy vajon itt ér-e a halál.

Még ha az olvasóban most az a benyomás is támad, hogy szokatlan számomra az idegenben végzett terepmunka, egyáltalán nem erről van szó. Amikor a szerzetek folyóban lakó faját, a les lutins des rivières-t tanulmányoztam, hónapokat töltöttem Provence egyik olyan térségében, amely annyira elmaradott volt, hogy lakói még soha nem láttak fényképezőgépet. Azelőtt hosszasan időztem az Appenninek erdeiben az őzarcú szerzetek után kutatva, és fél évet töltöttem a horvát rengetegben egy olyan professzor jobbkezeként, aki a hegyi szerzetek zenéjének elemzésével foglalkozott. De mindig tudtam, mire vállalkozom, az ügyes-bajos dolgokat pedig egy-két diák intézte helyettem.

És sehol nem esett a hó.

Ljosland az egyik legelszigeteltebb skandináv ország, a norvég szárazföld vad tengereinek egyik szigetén helyezkedik el, északi partvonala súrolja az északi sarkkört. Bár felkészültem a hosszú és kellemetlen út nehézségeire, rá kellett jönnöm, hogy nem gondoltam kellőképp végig, milyen gondokba ütköznék, ha el kellene mennem a szigetről – különösen, ha a tenger is befagy –, mert nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy szerettem volna.

Kopogást hallottam, mire talpra pattantam. Látogatóm meg sem várta, hogy bebocsássam, ő maga nyitotta ki az ajtót. Csizmájának csörtetése olyan ember benyomását keltette, mint aki egy hosszú nap után hazatér a hajlékába.

– Wilde professzor – mondta felém nyújtva nagy kezét. Ő maga is nagynak számított mind a magasságát, mind a válla és a dereka szélességét tekintve. Fekete haja kócos, arca szögletes volt, és bár az orra íve egy múltbeli törésről árulkodott, vonásai mégis meglepően tetszetősnek tűntek, noha cseppet sem keltettek bennem bizalmat. – Látom, hozta a kutyáját is. Szép állat.

– Mr. Egilson? – találgattam, miközben megráztam a kezét.

– Ki más lehetnék? – felelte.

Nem tudtam eldönteni, hogy csak hozzám viszonyul-e barátságtalanul, vagy alapvetően ellenséges mindenkivel. Itt érdemes megjegyeznem, hogy csapnivaló emberismerő vagyok, és ennek a hiányosságomnak sok kellemetlenséget köszönhetek. Bambleby pontosan tudta volna, mihez kezdjen ezzel a pokróc férfival, feltehetően már meg is nevettette volna valamilyen lehengerlően mértéktartó tréfával.

Az az átkozott Bambleby – gondoltam magamban. Én híján vagyok a humorérzéknek, így az ilyen helyzetekben sajnos nincs mihez folyamodnom.

– Nagy út áll maga mögött – jegyezte meg Egilson, miközben nyugtalanítóan méregetett. – Egyenesen Londonból jött, ugye? Nem volt tengeribeteg?

– Ami azt illeti, Cambridge-ből jöttem. A hajó meglehetősen…

– Lefogadom, hogy jól megbámulták a faluban. „Ki ez a szürke kisegér, aki felfelé kapaszkodik az úton?” Ez járhatott a fejükben. „Biztos nem az az előkelő, londoni tudós, akiről már hallottunk. Ez itt az utat sem élné túl.”

– Nem tudom, mit gondoltak rólam – feleltem, és közben azon gondolkoztam, hogy terelhetném a beszélgetést az ennél sokkal fontosabb kérdések felé.

– Nos, nekem ezt mondták.

– Értem, Mr. Egilson.

– Szólítson Krystjannak. Idefelé belefutottam az öreg Sambe és a feleségébe. Mindannyian nagyon izgatottak vagyunk a kutatása miatt. Árulja el, hogy tervezi befogni a szerzeteket, lepkehálóval?

Még én is meg tudtam állapítani, hogy csak gúnyolódik rajtam, ezért hűvösen feleltem neki.

– Nyugodt lehet afelől, hogy nem akarom befogni az itteni tündéreket. Mindössze tanulmányozni kívánom őket. Ez lesz az első ilyen jellegű kutatás Ljoslandon. Attól tartok, a világ nagy része egészen mostanáig csak mitológiai lényként tekintett az itteni rejtettekre, ellentétben a Brit-szigeteken és a kontinensen élő különféle szerzetekkel, amelyek kilencven százalékát már alapos elemzésnek vetették alá.

– Lehet, mindenkinek az lenne a legjobb, ha ez így is maradna.

Ezzel nem sikerült lelket öntenie belém.

– Tisztában vagyok azzal, hogy többféle tündér él Ljoslandon, és közülük sok megtalálható a Suðerfjoll-hegységnek ezen a részén. Számtalan történetet hallottam a manóféléktől az előkelő tündérekig, ezeknek szeretnék utánajárni.

– Fogalmam sincs, miről beszél – felelte közönyösen. – De jobban tenné, ha csak az aprónéppel foglalkozna. Semmi jó nem származik abból, ha a többit is felpiszkálja. Sem magának, sem nekünk.

Ez a kijelentés rögtön felkeltette a kíváncsiságomat, bár természetesen már hozzám is eljutott a híre annak, milyen rémségesek a ljoslandi előkelő tündérek. De kérdéseimnek gátat vetett a szél, amely kinyitotta az ajtót, és hópelyhekkel lehelte tele a kunyhót. Egilson nekifeszült az ajtónak, és sikerült újra bezárnia.

– Havazik – mondtam. Nem szokásom ilyen haszontalan kijelentéseket tenni, de amikor azt láttam, hogy hópelyhek lepik el a kandallót, sajnos kezdtem ismét kétségbeesni.

– Néha megesik – felelte némi fekete humorral, ami bár közelebb áll hozzám a hamis szívélyességnél, nem jelentette azt, hogy méltányoltam is. – De nincs miért aggódnia. Még nem köszöntött be a tél, csak köszörüli a torkát. Bármelyik pillanatban szétoszolhatnak a felhők.

– És pontosan mikor köszönt be a tél? – érdeklődtem komoran.

– Észre fogja venni. – Kitérő választ adott, hiszen ő maga is afféle megfoghatatlan ember volt, de idővel hozzászoktam ehhez. – Maga még túl fiatal ahhoz, hogy professzor legyen.

– Bizonyos értelemben igen – feleltem, azt remélve, hogy a homályos fogalmazás elejét veszi a hasonló jellegű kérdéseinek.

Harmincéves létemre már nem vagyok túl fiatal ahhoz, hogy professzor legyek, legalábbis nem annyira, hogy ezen bárki is megütközhessen, ugyanakkor nyolc évvel ezelőtt csakugyan én voltam a legfiatalabb, aki valaha is katedrát kapott Cambridge-ben.

Krystjan szórakozottan hümmögött.

– Mennem kell, várnak az állatok. Segíthetek még valamiben?

Csak úgy odavetette ezt a kérdést, és látszott rajta, hogy máris távozni készül, de ekkor gyorsan feleltem neki.

– Igazán jólesne egy tea. És tűzifára is szükségem van, azt hol találok?

– A fásládában – felelte értetlenül. – A kandalló mellett.

Amikor hátrafordultam, rögtön megláttam az imént említett ládát, amelyet előtte valamiféle kezdetleges komódnak néztem.

– Hátul, a fészerben még van fa – tájékoztatott a szállásadóm.

– A fészerben – sóhajtottam megkönnyebbülve.

A fagyhaláltól való félelmem elhamarkodottnak bizonyult.

Bizonyára ő is észrevette, milyen hangsúllyal ejtettem ki ezt a szót, azonban ő azt hallotta ki ebből, hogy még soha nem mondtam ki korábban, és ennek megfelelően kérdezősködött tovább.

– Maga inkább a négy fal közt tölti az idejét, ugye? Attól tartok, errefelé ritkaságszámba mennek az ilyen emberek. Szólok Finn-nek, hogy hozzon teát. Ő a fiam. És mielőtt megkérdezné, a gyufa a gyufásdobozban van.

– Hogyne – feleltem, mintha tudtam volna, hol a gyufásdoboz. Átkozom a büszkeségem, de a fásláda miatti megszégyenülést követően nem tudtam rávenni magam, hogy megkérdezzem, merre találom. – Köszönöm, Mr. Egilson.

Ráérősen rám pislogott, majd elővett egy skatulyát a zsebéből, és letette az asztalra. Jeges fuvallat jelezte, hogy már tovább is állt.

október 20. este

Miután Krystjan elment, bereteszeltem az ajtót azzal a deszkával, amelyet feltehetően épp e célból támasztottak a falhoz, és amelyet az átkozott fásládához hasonlóan korábban nem vettem észre. Ezután húsz teljességgel értelmetlen percet töltöttem azzal, hogy megpróbáltam tüzet gyújtani a gyufával. Újabb kopogás szakította félbe az ügyetlenkedésemet.

Kinyitottam az ajtót, és közben azért imádkoztam, hogy az új látogató viszonylagos udvariassága egyben azt is jelentse, hogy van esélyem a túlélésre.

– Wilde professzor – szólított meg kissé áhítatosan a küszöbön álló ifjú.

Már többször előfordult, hogy ilyen hangnemben beszéltek hozzám a vidéki falvak lakosai, és nagy kő esett le a szívemről. Finn Krystjanson az apja tükörképe is lehetett volna, ha a derékbősége nagyobb, és nem olyan tetszetős a szája.

Buzgón kezet rázott velem, majd lábujjhegyen topogva belépett a viskóba. Kissé hátrahőkölt, amikor meglátta Árnyékot.

– Milyen szép, nagy állat! – jegyezte meg. Az apjához képest erősebb akcentussal, de tökéletesen folyékonyan beszélt angolul. – Főhet majd a fejük a farkasoknak.

Csak hümmögtem, mert Árnyékot nem igazán érdeklik a farkasok, sőt mintha a macskákkal egy kategóriába sorolná őket. El sem tudom képzelni, mihez kezdene, ha valaha is ellenségesen közeledne felé egy farkas, de azt hiszem, csak ásítana egyet, és megpofozná a terebélyes mancsával.

Finn nem lepődött meg a hideg kandalló és az elégetett gyufák halmának láttán, ezért sejtettem, hogy az apja már beszámolt neki a hiányosságaimról. Még mindig bántott, hogy azt mondta, négy fal között van a helyem.

Finn-nek köszönhetően alig pár perccel később már ropogott a tűz, és egy fazék víz forrt a tűzhelyen. Miközben tüsténkedett, ontotta magából a szót, elmondta, hogy találom meg a viskó mögötti patakot, amelyről kiderült, hogy az egyetlen hely, ahonnan vizet tudok hozni. Azt is elárulta, hol van a kinti mellékhelyiség, és az az üzlet a faluban, ahol be tudom szerezni a mindennapi életvitelhez szükséges holmikat. Tájékoztatott, hogy reggelit ők fognak készíteni nekem, vacsorát pedig a helyi fogadóban kapok majd. Csak az ebédről kellett saját magamnak gondoskodnom, ami tökéletesen megfelelt, hiszen hozzá voltam szokva ahhoz, hogy kutatás közben a terepen töltsem a napot, és ilyenkor csak némi harapnivalót viszek magammal.

– Apám mondta, hogy könyvet ír – vetette fel a fiú, miközben halomba rakta a fát a tűz mellett. – A rejtettekről.

– Nemcsak a rejtettekről, hanem a szerzetek összes ismert fajtájáról. Mióta kialakult ez a tudományterület, már sok mindent kiderítettünk róluk, de ez idáig még senki nem vállalkozott arra, hogy átfogó enciklopédiát állítson össze az elérhető információkból.1

Finn kétkedve, egyúttal lenyűgözve pillantott rám.

– Ejha, az nagyon nagy munka lehet.

– Igen. – Egészen pontosan kilenc évre elegendő. A doktori fokozatom megszerzése óta ezen az enciklopédián dolgozom. – Reményeim szerint tavaszra végzek az itteni terepmunkával. Már csak a rejtettekről szóló fejezet hiányzik. A kiadóm izgatottan várja a kéziratot.

Úgy tűnt, a kiadó említésével ismét sikerült lenyűgözöm, bár még mindig ráncolta a homlokát.

– Hát, történetekben itt nem lesz hiánya. De nem tudom, hasznosnak fogja-e találni őket.

– A történetek mindig azok. Sőt, a történetek képezik a drüadológia alapját. Nélkülük éppúgy elvesznénk, mint az égbolttól megfosztott csillagászok.

– De nem mind igaz – csóválta a fejét. – Nem lehet mind igaz. Mindenki kiszínezi a mondandóját. Hallaná csak, miket hord össze a nagyanyám, amikor nagyon belelendül! Igaz, hogy csüngünk minden szaván, de ha idetévedne valaki a szomszéd faluból, azt állítaná, nem ismeri a történetet, holott az ugyanaz, mint amit a saját ammája mesél a tűz mellett.

– Gyakran előfordul, hogy egy történetnek több változata van. Mindazonáltal a szerzetek esetében minden történetben van valami igazság, még a hamisakban is.

Tovább is fejtegethettem volna még ezt a kérdéskört – több cikket is írtam róla –, de nem tudtam, hogy beszéljek Finn-nek a tudományos munkámról, mert attól tartottam, semmit sem értene belőle. Az igazság az, hogy a szerzetek számára a történetek sokasága a minden. A történetek a részüket és a világuk részét képezik, mélyen áthatják az egész létezésüket. Mi, halandók csak nehezen érthetjük ezt meg. Jóllehet, hogy a történetek a múlt egyszeri eseményei, de – és ez a legfontosabb – számukra olyan mintázatot testesítenek meg, amely meghatározza a viselkedésüket, és előre jelzi a későbbi eseményeket. A szerzeteknek nincs egységes jogrendszerük, és bár nem állítom, hogy a történetek valamiféle törvénykönyvet alkotnak, az ő világukban ezek állnak legközelebb ahhoz, hogy valamiféle rendet teremtsenek.2

– A kutatómunkám általában szóbeli beszámolók összegyűjtéséből és terepmunkából áll. Nyomkövetés, megfigyelés, ilyesmik – zártam le röviden.

Erre még jobban ráncolta a homlokát.

– És maga… maga korábban csinált már ilyet? Mármint találkozott velük? A szerzetekkel.

– Sokszor. Akár azt is mondhatnám, hogy az itteni rejtettek aligha tudnak meglepetést okozni nekem, de épp ez a képesség a szerzetek sajátja, nem igaz? Hogy mindig tudnak meglepetést okozni.

Finn elmosolyodott. Azt hiszem, abban a pillanatban félig-meddig engem is a szerzetek közé sorolt, hiszen én voltam az a különös varázsló, aki eljött ebbe az isten háta mögötti faluba, amelyet szinte nem is ismert a külvilág.

– Erre nem tudok felelni. Csak az itteni szerzeteket ismerem. Mindig is úgy voltam vele, hogy nekem ennyi is elég. Sőt, még sok is.

Hangneme kissé elkomorult, de inkább gyászosnak, mint baljóslatúnak tűnt. Olyan hangon beszélt, mint azok, akik az élet tényszerű nehézségeiről adnak számot. Letett az asztalra egy barna kenyeret, és közben mellékesen megjegyezte, hogy geotermikus hő felhasználásával sült a földben. Kaptam tőle sajtot és sózott halat is, annyit, hogy kettőnek is elég lett volna. Meglehetős lelkesedést mutatott, és úgy tűnt, szándékában áll osztozni velem e szerény lakomán.

– Köszönöm.

Kínosan feszengve meredtünk egymásra. Sejtettem, hogy valami mást is mondanom kellett volna még – talán érdeklődhettem volna az élete és a munkája iránt, vagy tréfálkozhattam volna a saját gyámoltalanságomon –, de soha nem volt erősségem az efféle kedélyes csevej, és tudós lévén az élet nem sok lehetőséget kínál ennek a képességnek a fejlesztésére.

– Holnap otthon lesz az édesanyja? – böktem ki végül. – Szeretném megköszönni neki a kenyeret.

Igaz, hogy nem erősségem mások arcáról olvasni, de kellő tapasztalatra tettem szert abban, milyen, amikor sikerül beletenyerelnem valamibe, ezért rögtön tudtam, hogy ennél rosszabbat nem is kérdezhettem volna. Finn vonzó vonásai görcsbe rándultak.

– Én sütöttem. Anyám valamivel több mint egy éve elhunyt.

– Elnézést kérek – hebegtem, és igyekeztem úgy tenni, mintha meglepődnék. Titkolni szerettem volna, hogy a levelezésünk hajnalán az apja már közölte velem ezt a tényt. Hogy lehet ilyesmiről megfeledkezni, te idióta? – Nos, úgy látom, nagyon ügyes – tettem hozzá. – Az édesapja biztos büszke magára.

Sajnos ez az oda nem illő válasz csak egy fintort váltott ki belőle, amiből arra következtettem, hogy Egilson történetesen nem büszke a fia konyhai tudományára, és esetleg még férfihoz méltatlannak is tartja. Szerencsére úgy tűnt, Finn kellően jólelkű ahhoz, hogy ne vegye nagyon zokon, amit mondtam.

– Remélem, ízleni fog – felelte tárgyilagosan. – Ha bármi másra szüksége lenne, üzenjen a birtokra. Megfelel, ha fél hétkor hozzuk a reggelit? – kérdezte.

– Igen – bólintottam. Jobb szerettem az előbbi, fesztelen hangnemet. – Köszönöm.

– Ó, még valami. Ez két napja jött – mondta, miközben előhúzott a zsebéből egy borítékot. – Hetente jár a posta.

Ahogyan ezt mondta, abból arra következtettem, hogy a helyiek büszkék erre, ezért mosolyt erőltettem magamra, és ismét köszönetet mondtam neki. Visszamosolygott rám, majd motyogott valamit a csirkékről, és távozott.

Sallangos kézírás köszönt vissza rám a borítékról. Dr. Wendell Bambleby irodája, Cambridge – állt a bal felső sarokban, középen pedig: Dr. Emily Wilde, Krystjan Egilson gazda birtoka, Hrafnsvik, Ljosland.

– Ez az átkozott Bambleby! – szitkozódtam fennhangon.

Félretettem a levelet, túlságosan kínzott az éhség ahhoz, hogy még azzal is gyötörjem magam. Mielőtt hozzáláttam volna a saját vacsorámhoz, szokásomhoz híven először Árnyékét készítettem el. Felhoztam a kinti pincéből – amelynek helyét Finn árulta el – egy darab birkahúst, rátettem egy tányérra, majd vizet öntöttem egy tálba. A drága fenevad zokszó nélkül felfalta az ételt, én pedig leültem a pattogó tűz mellé a teámmal, amely erős és füstös, de kellemes volt.

Kissé furdalt a lelkiismeret, amiért nem viszonoztam kellőképp Finn figyelmességét, de nem hiányoltam a társaságát, hiszen nem is számítottam rá.

Kinéztem az ablakon. Odabentről is látszott az erdő, kissé fentebb kezdődött az emelkedőn, és azt az ijesztő benyomást keltette, mintha egy sötét hullám készülne átcsapni fölöttem. Ljoslandon nincs sok fa, halandó lakói lecsupaszították a boreális táj nagy részét. Csak pár erdő maradt, amelyek a hiedelmek szerint a rejtettekhez tartoznak. Ezek a szerény rengetegek főként molyhos nyírből, berkenyéből és bokorfűzből állnak. Egy ilyen hideg helyen semmi sem nő meg magasra, az elsatnyult fák vészjóslóan belesimultak a hegyoldal árnyékába. Megbabonáztak. A szerzetek éppúgy beágyazódnak a környezetükbe,3 mint a legmélyebbre nyúló gyökerek, és az erdő látványától csak még nagyobb vágyat éreztem arra, hogy találkozzam azokkal a lényekkel, akik otthonuknak neveznek egy ennyire zord helyet.

Bambleby levele még mindig az asztalon hevert, és valahogy sikerült hanyag könnyedséget árasztania magából. Amint megettem a kenyeret (jó volt, és füstízű) és a sajtot (szintén), a kezembe vettem a borítékot, és felhasítottam a körmömmel a szélét.

Drága Emily!

Remélem, sikerült kényelmesen berendezkedned azon a távoli, hólepte helyen, és boldogsággal tölt el a könyveid böngészése és a kezed összetintázása, vagyis hogy olyan boldog vagy, amennyire csak lehetsz, barátom. Bár csak néhány napja mentél el, bevallom, hiányzik az írógéped kattogása a folyosó túloldaláról. Sokszor szegődött társamul ez a hang, amikor ott gubbasztottál a behúzott függönyök előtt, akár egy troll, aki épp valamilyen szörnyű bosszút eszel ki egy híd alatt. Annyira emészt a bánat nélküled, hogy rajzoltam rólad egy kis portrét, amit a borítékban találsz.

A rajzra bámultam. Meglehetősen hűtlen képmásnak tartottam. A cambridge-i irodámban ábrázolt feltűzött, de rémesen kusza hajjal (beismerem, ez utóbbi jellemző rám, mert sajnos munka közben hajlamos vagyok játszani a hajammal), ördögi arckifejezéssel és összevont szemöldökkel, amint az írógépemre meredek. Bamblebynek még ahhoz is volt mersze, hogy megszépítse a vonásaimat. Mélyen ülő szememet felnagyította, kerek arcomra pedig olyan összpontosítást és intelligenciát varázsolt, hogy az még szembetűnőbbé tette nem hétköznapi profilomat. Kétségtelen, hogy Bambleby még akkor is híján volt a képességnek, hogy egy számára érdektelen ellenkező nemű embert tudjon maga elé képzelni, amikor személyesen is ismerte a szóban forgó nőt.

Egyáltalán nem nyerte el a tetszésemet a karikatúra. A legkevésbé sem.

Bambleby ezután hosszasan értekezett a drüadológia tanszék legutóbbi üléséről (amelyre engem nem hívtak meg, mert a kinevezésem csak határozott időre szól), és számos mulattató megfigyelést tett arról, milyen szépen csillan meg a fény Thornthwaite professzor új hajdíszén, majd megkérdezte, egyetértek-e azzal az elméletével, hogy Eddington professzor üléseken tanúsított viszonylagos szótlansága feltehetően a nyitott szemmel való szunyókálás mesteri szinten történő művelését leplezi. A szóáradat olvasása közben azon kaptam magam, hogy itt-ott elvigyorodom. Bambleby szinte ellenállhatatlanul szórakoztató. Ez az egyik olyan dolog, ami miatt nagyon neheztelek rá. Ez és a tény, hogy a legkedvesebb barátomnak tartja magát, ami csak abban az értelemben igaz, hogy ő az egyetlen barátom.

Részben azért írok, kedvesem, hogy emlékeztesselek: aggódom az épségedért. Nem a jégbe fagyott, furcsa tündérek miatt, akikkel találkozni remélsz, hiszen tudom, hogy az ilyen helyzetekben megállod a helyed, hanem az ottani zord éghajlat okán. Ugyanakkor be kell vallanom, nem pusztán ez késztetett arra, hogy tollat ragadjak. Izgatottan várom, milyen felfedezéseket tettél a rejtettekről. Nagyon kérlek, számolj be nekem a kalandjaidról, ám ha az általam mozgásba lendített tervek gyümölcsözőnek bizonyulnak, erre nem lesz szükség.

Dermedten ültem a széken. Te jó ég! Csak nem azt vette a fejébe, hogy idejön, és társamul szegődik? Különben mi másra utalhatna az utolsó mondata?

Félelmem ugyanakkor kissé alábbhagyott, amikor hátradőltem, és magam elé képzeltem, hogy Bambleby beteszi a lábát egy ilyen helyre. Való igaz, hogy ő is rengeteget dolgozott terepen, nemrég például expedíciót szervezett a Kaukázusba, hogy meggyőződjön a szerzetek egy új, apró fajáról szóló beszámolók valóságtartalmáról. Esetében azonban a terepmunka főként feladatok osztogatására szorítkozik, mert ő maga tábort ver az első, szállodához hasonló létesítményben, és onnan utasítgatja a másoddiplomás hallgatók kisebb hadát, amely folyton a nyomában jár. Cambridge-ben méltatják amiatt, hogy számos publikációjában méltóztatik társszerzőként feltüntetni a hallgatóit, de én tudom, mennyi mindent el kell tűrniük szerencsétleneknek, és igazság szerint gyalázatos lenne, ha Bambleby még ezzel sem kárpótolná őket.

Nekem egy diákot sem sikerült meggyőznöm arról, hogy tartson velem Hrafnsvikba, és erősen kételkedtem benne, hogy elbűvölő természete ellenére Bambleby nagyobb szerencsével járna. Tehát biztos voltam abban, hogy nem fog eljönni.

A levél fennmaradó részében többször is biztosított afelől, hogy szándékában áll előszót írni a könyvemhez. Ettől kicsit elfogott a rosszullét – egyszerre éreztem megkönnyebbülést és neheztelést –, mert bár nem szeretném igénybe venni a segítségét – különösen azután, hogy elorozta előlem a váltott gancanagh gyermek felfedezésének érdemét –, nem tagadhatom, hogy a hasznomra válna. Wendell Bambleby az egyik legkiválóbb drüadológus Cambridge-ben, ami egyben azt is jelenti, hogy az egész világon. Az egyetlen cikk, amelyet közösen írtunk, a balti folyami tündérek étrendjének lényegre törő, de átfogó metaelemzése, aminek köszönhetően két országos konferenciára is meghívást kaptam, és a mai napig ez az egyik legtöbbször idézett publikációm.

A tűzbe vetettem a levelet, és eltökéltem, hogy nem gondolok többet Bamblebyre a következő levele megérkezéséig, amelyre kétségtelenül hamar sor kerül, ha nem válaszolok neki az önérzetességének megfelelő gyorsasággal.

A lábamnál kucorgó Árnyék felé fordultam. Kutyám rám szegezte komoly, barna szemét, aggódott miattam az iménti riadalom után. Felfedeztem egy fagysérülést a mancsán, ezért megkerestem a balzsamot, amelyet kifejezetten neki vettem. Ezután addig fésülgettem hosszú bundáját, amíg tekintetét át nem hatotta a boldogság.

Kivettem a kéziratomat a bőröndből, óvatosan lehámoztam róla a csomagolást, majd letettem az asztalra, és átlapoztam. Szerettem volna meggyőződni arról, hogy még mindig rendben követik egymást az oldalak, és élvezetet leltem a tintával átitatott papír friss ropogásában.

A kézirat vaskos, jelenleg nagyjából ötszáz oldalból áll a mellékletek nélkül, amelyekből feltehetően sok lesz. Mindazonáltal – akár a múzeumban található, gombostűre tűzött és üvegfal mögé zárt ritka állatok esetében – ezeken a lapokon az emberiség által ismert összes tündérfaj leírása szerepel az Orkney-szigetek ködben lakozó bogbanjaitól kezdve a mediterrán Miarelle lakosai által l’hibou noirként ismert, ghúlszerű tolvajokig. A fajok névsorrendben szerepelnek, kereszthivatkozásokkal vannak ellátva, adott esetben ábrák is tartoznak hozzájuk, és fonetikus útmutató segíti a nevük kiejtését.

Egy ideig a papírstószon pihentettem a kezem, majd lesúlyoztam az egyik kedvenc tündérkövemmel,4 amelyben természetesen már nincs varázslat. Letettem mellé derékszögben a kedvenc tollamat – amelyet Cambridge címere díszít, az egyetemtől kaptam, amikor felvettek tanítani –, a vonalzómat és egy tintatartót.

Most, hogy a világ a vidéki falvak teljes sötétségébe burkolózik, és a szempillám is elnehezedik, nyugovóra térek.

október 21.

Idegen helyen általában nem alszom jól, de magamat is megleptem azzal, hogy csak arra riadtam fel, amikor Finn a megbeszélt időpontban, fél hétkor bekopogott az ajtón.

Vacogva kászálódtam ki a szalmával tömött ágyból, amely szinte a kis hálószoba egészét elfoglalta. Mindössze a nagyszobában volt kandalló, de már ott is csak parázslott a tűz. A hálóruhámra kaptam egy köntöst, és Árnyékkal a sarkamban az ajtóhoz siettem.

Finn éppolyan távolságtartóan köszöntött, mint ahogy tegnap elvált tőlem. Letett az asztalra egy kosár kenyeret – amely a hűvös időben tett séta ellenére sem hűlt ki –, egy tál kocsonyás joghurtot és egy zavarba ejtően nagy főtt tojást.

– Lúdtojás – árulta el, amikor kérdőn néztem rá. – Nem fojtotta le este a tüzet?

Bevallottam, hogy nem igazán értek az ilyesmihez, mire ő előzékenyen megmutatta, hogyan kell. Elrendezgette a hasábokat, és elegyengette a parazsat, hogy folyamatosan és hosszan ontsa magából a hőt, valamint hogy később könnyebben be lehessen gyújtani. Feltehetően túlzott lelkesedéssel hálálkodtam neki, mire a korábbi szívélyes mosolyát villantotta rám.

Amikor az aznapi terveimről érdeklődött, hangot adtam annak a szándékomnak, hogy szeretném felfedezni a környező vidéket.

– Az apja arról tájékoztatott a leveleiben, hogy a Karrðarskogur területén sokféle manó és csapatokban vonuló tündér található – mondtam. – Az itteni szerzetekről szóló hiányos beszámolók kutatása során arra jutottam, hogy az előkelő tündérek többnyire a hólepte helyeket részesítik előnyben, amiből arra következtetek, hogy az elkövetkező napokban nemigen van esély arra, hogy beléjük botlom.

Finn megütődött a hallottakon.

– Apám ezeket a szavakat használta?

– Nem. A manók és a csapatostól járó tündérek képviselik a közönséges tündérek két legnagyobb kategóriáját, de ezeket a kategóriákat tudósok hozták létre. Azt hiszem, az itteni emberek „aprónépként” utalnak a közönséges tündérekre, már ha egyáltalán különbséget tesznek a tündérek között. Közismert, hogy ők általában meglehetősen kicsik, gyerek méretűek vagy még alacsonyabbak. A manók magányos lények, és általában ők azok, akik a halandók ügyeibe is beleártják magukat, például meglopják őket, kisebb átkot vagy áldást szórnak rájuk. A csapatokban vonuló tündérek összetartanak, és nem szokásuk másokkal keveredni.

A fiú komótosan bólintott.

– Akkor, gondolom, külön szó van a magasakra, igaz?

– Igen. Az emberszerű tündéreket az előkelő tündérek kategóriájába soroljuk. Tudja, a szerzeteket két fő csoportba lehet osztani: előkelőkre és közönségesekre. Az előkelők túl sok alcsoportra oszlanak ahhoz, hogy most mindet felsoroljam, és nem igazán tudom, hogy ezek bármelyike is megfeleltethető-e annak, akiket errefelé magasaknak neveznek.

– Nem igazán hívjuk őket sehogy sem – világosított fel Finn. – Balszerencsét hoznak.

– Sokan vélekednek róluk így. Köztük a máltaiak is, bár az ő előkelő tündéreik sokkal több kellemetlenséget okoznak az átlagosnál annak a szerencsétlen szokásuknak köszönhetően, hogy éjszaka belopakodnak az emberek házába, és az alvók létfontosságú szervein lakmároznak.

Finn nem lepődött meg különösebben ezen a hátborzongató részleten, ami összezavart és kíváncsivá tett. A máltai szerzetek kivételesen megátalkodottak. Ebben a tekintetben nincs párjuk a tündérek között. Mégis miféle szerzetek lakhatják ezt a félelmetes, északi vidéket?

– Azt hittem, először szeretne jobban berendezkedni – jegyezte meg kétkedő pillantást vetve a szobára. – Kicsomagolni, venni ezt-azt. Bemutatkozni a szomszédoknak. Elvégre itt lesz egy darabig.

A felsorolás utolsó pontjától majdnem kirázott a hideg.

– Egyáltalán nem olyan sokáig, ha a kutatómunkát végző tudósok életvitelét vesszük alapul. Április elsejére foglaltam magamnak jegyet egy visszafelé tartó teherhajóra. Addig nagyon sok elfoglaltságom lesz. Vannak drüadológusok, akik éveket töltenek terepen – fűztem hozzá arra utalva, hogy szokásomhoz híven most is szeretnék udvarias távolságot tartani a helyiektől. – És ami a szomszédokat illeti, semmi kétségem sincs afelől, hogy ma este találkozni fogok velük a fogadóban.

Erre Finn elvigyorodott.

– Az biztos. Most, hogy vége a betakarításnak, van, aki ki sem mozdul onnan. Szólok Audnak, hogy ott lesz. És Ulfarnak is. Ő Aud férje, övé a fogadó. Jó ember, de kissé mogorva. Nem beszél sokat.

Ennek hallatán sokkal szimpatikusabbnak találtam Ulfart, mint a feleségét, de ennek nem adtam hangot.

– És amennyire az apjától tudom, Aud a… goði, igaz?

Kissé belebotlott a nyelvem ebbe az idegen szóba, amelyről tudtam, hogy valamilyen szinten a falu első emberét jelöli.

Finn bólintott.

– Manapság ez már nem sok mindent jelent, de szeretjük életben tartani a régi hagyományokat. Aud biztos sokat mesél majd a rejtettekről. És azt is lefogadom, hogy cserébe örömmel venne pár londoni történetet. Mindannyian nagyon kíváncsiak vagyunk a külvilágra.

– Igen, meglátjuk, mit hoz az este. Lehet, hogy nem maradok sokáig, ha kimerítenek a mai teendőim.

Úgy tűnt, a fiút ez sem bátortalanítja el.

– Ulfar söre majd helyre teszi, ha elcsigázottnak érzi magát. Egyesek szerint kell egy kis idő, mire hozzászokik az ember, de jobban melegíti a gyomrot és oldja a nyelvet, mint bármi más.

Halvány mosolyt erőltettem magamra. Már vártam, mikor megy el, de csak állt és bámult rám. Felismertem az arckifejezését, mert már máskor is láttam: azok a férfiak szoktak így nézni rám, akik sikertelenül próbálkoznak beilleszteni az általuk ismert női kategóriákba.

– Hova valósi, professzor? – kérdezte megcsillantva korábbi szívélyességét.

Azt hiszem, Finn az a fajta ember, aki nem tud sokáig távolságot tartani másokkal.

– Cambridge-ben lakom.

– Azt tudom, de a családja?

Legszívesebben felsóhajtottam volna, de nem tettem.

– Londonban nőttem fel. A testvérem még mindig ott lakik.

– Ó – mondta kissé elkomolyodva. – Akkor árva?

– Nem.

Nem ez volt az első, hogy ezt feltételezték rólam. Azt hiszem, az emberek sokszor próbálnak keresni valamilyen fogódzót, hogy kiigazodjanak rajtam, és a gyerekkori elhanyagolás vagy a nélkülözés éppolyan jó magyarázatul szolgálhat a viselkedésemre, mint bármi más. Valójában a szüleim nagyon is hétköznapi emberek, és nagyon is élnek még, bár nem állunk közel egymáshoz. Soha nem tudtak mit kezdeni velem. Nagyjából nyolcéves koromra kiolvastam a nagyapám könyvtárának minden könyvét, és amikor idéztem nekik pár nehezen értelmezhető mondatot, azt vártam tőlük, hogy rendet teremtenek a fejemben, ehelyett viszont úgy bámultak rám, mintha mérföldekre lennék tőlük. Nem ismertem a nagyapámat – őt nem érdekelték sem a gyerekek, sem bármi más az amatőr folkloristákból álló társaságán kívül –, de miután meghalt, az én családom örökölte a házát és az ingóságait, és a könyvei lettek a legkedvesebb barátaim. Volt valami a fedelek közé zárt történetekben és az őket keresztül-kasul átszövő megannyi szerzetben. Mindegyikben egy megfejtésre váró rejtélyt fedeztem fel. Azt hiszem, minden gyerek életébe beköszönt az a korszak, amikor a tündérmesék bűvkörébe kerül, de engem soha nem a varázslat vagy a beteljesülő kívánságok lehetősége nyűgözött le. A szerzetek egy másik világot képeztek saját szabályokkal és szokásokkal, és vonzerejük ellenállhatatlannak bizonyult egy olyan gyermek számára, aki mindig kívülállónak érezte magát a saját környezetében.

– Tizenöt éves korom óta Cambridge-ben élek. Akkor kezdtem meg a tanulmányaimat. Az az otthonom, jobban, mint bármi más.

– Értem – felelte, bár tudtam, hogy egyáltalán nem érti.

Miután elment, kipakoltam a többi holmimat, ami a várakozásaimnak megfelelően csak pár percet vett igénybe. Mindössze négy ruhát és pár könyvet hoztam magammal. A lapok ontották magukból a cambridge-i drüadológiai könyvtár ismerős illatát, és elfogott a vágyakozás az után a dohos, ősi hely után, ahol csend és magány várt rám, és ahol már nagyok sokat időztem korábban.

Körbenéztem a kis kunyhóban, amelyen még mindig érződött a birkák szaga, és sok-sok hálót szövő póknak adott otthont, de nem szenvedhetem a házimunkát, ezért hamar el is hessegettem ennek gondolatát. A ház csak tető a fejünk fölött, és a viskó az akkori állapotában is megfelelően be tudta tölteni ezt a szerepet.

Árnyékkal befejeztük a reggelit (neki adtam a lúdtojás nagy részét), megtöltöttem forrásvízzel a kulacsomat, majd a hátizsákomba tettem a maradék kenyérrel, a fényképezőgépemmel, egy mérőszalaggal és a jegyzetfüzetemmel együtt. Miután felkészültem a terepen töltött napra, hozzáláttam ahhoz, hogy Finn útmutatásai szerint elfojtsam a tüzet.

Elsimítottam a piszkavassal a parazsat, majd megtorpantam. Arrébb toltam a farönköt, benyúltam a kandallóba, és kivettem Bambleby levelét. Lefújtam róla a hamut, és végigsimítottam az elegáns kézírást. Meg sem perzselődött.

Tettem még fát a tűzre, hogy legyen, ami táplálja a lángokat, aztán ismét beledobtam a levelet. Nem kapott lángra. A tűz füstöt prüszkölt, mintha megakadt volna a torkán a levél.

– A fene egyen meg! – morogtam összehúzott szemmel a vaskos papírra, amely közönyösen bámult vissza rám a tűzből. – Mégis mit kellene tennem ezzel az átkozott levéllel, dugjam a párnám alá?

Azt hiszem, ezúton meg kell említenem, hogy nagyjából kilencvenöt százalékban biztosra veszem, hogy Wendell Bambleby nem ember.

Ez a meggyőződés nem pusztán a szakmai megvetés eredményeként alakult ki bennem. A kellemetlenkedő levél nem az első bizonyítéka Bambleby igaz természetének. Már az első találkozásunkkor, egy pár évvel ezelőtti szakmai rendezvényen felmerült bennem a gyanú, mert feltűnt, milyen leleményesen igyekszik kerülni a szobában fellelhető fémtárgyakat. Például jobbkezesnek tettette magát, hogy ne kelljen jegygyűrűkkel érintkeznie (a szerzetek egytől egyik balkezesek). Mégsem kerülhette el teljesen a fémeket, mert a rendezvény vacsorával zárult, ami óhatatlanul is evőeszközöket, szószostálakat és hasonlókat jelentett, de meglehetősen jól úrrá tudott lenni a megpróbáltatásokon. Ez arra utalt, hogy vagy megalapozatlan a gyanúm, vagy hogy Bambleby királyi család sarja – egyedül ők képesek elviselni, ha fémből készült emberi eszközökkel érintkeznek.

Hiába nem tettek benne kárt a fémtárgyak, ez nem volt elég ahhoz, hogy meggyőzzön az emberi mivoltáról. A későbbi találkozásaink alkalmával számos gyanús jellemvonása szemet szúrt, például az is, ahogy beszélt. Elvileg Lane megyében született, és Dublinban nőtt fel. Bár nem vagyok szakértője az ír akcentusnak, a szerzetek nyelvét nagyon is ismerem. Számos nyelvjárást használnak, de mindre jellemző egy bizonyos rezgés és hangszín, és néha, az óvatlan pillanatokban Bambleby hangjából is kihallom ennek suttogásait. Meglehetősen sok időt töltöttünk már egymás társaságában.

Ha Bambleby is egy szerzet, feltehetően száműzetésben él közöttünk. Az ír tündérarisztokráciát az átlagosnál jobban sújtja ez a sors, vérvonaluk ritkán nélkülözi a gyilkos hajlamú nagybácsikat vagy a hatalomtól megrészegült kormányzókat. Számos történet forog száműzött szerzetek körül, kiknek hatalmát olykor korlátozza az őket száműző uralkodó valamilyen varázslata, ami megmagyarázná azt, hogy Bamblebynek miért kell köztünk, alantas halandók között élnie. Az, hogy ezt a hivatást választotta, valamilyen számomra kiismerhetetlen tündérterv része lehet, vagy talán csak saját természetének hű megnyilvánulása.

Továbbra is fennáll a lehetősége annak, hogy tévedek. Egy tudósnak mindig késznek kell lennie arra, hogy ezt beismerje. Úgy tűnik, egyetlen munkatársam sem osztja a bizalmatlanságomat, ami elgondolkodtató. Még a nagy tiszteletben álló Treharne sem, aki olyan sokat dolgozott már terepen, hogy azzal szokott tréfálkozni, a közönséges tündérek már el sem bújnak előle, mert alig látnak különbséget közte és egy öreg, otromba bútordarab között. És hiába az a sok történet a száműzött szerzetekről, eddig még egy képviselőjüket sem sikerült leleplezni. Amiből két dolog következhet: vagy rendkívül jól tudnak rejtőzködni, vagy nem igazak a történetek.

Kivettem a tűzből a levelet, amely továbbra is sértetlen volt. Darabokra téptem, és a fecniket a hamuba szórtam. Ezután elhessegettem Bamblebyt a fejemből, feltekertem és feltűztem a hajam (amely szinte rögtön elkezdett azon igyekezni, hogy a vállamra omoljon), és felvettem a kabátomat.

A kinti világ csodás látványa megakasztotta a lépteimet. Eleven szőnyegként terült el előttem a hegy, amely még zöldebbnek látszott a felhőket rózsa- és aranyszínűre festő pirkadatban. Bár némi hó borította a csúcsot, a kék égbolt azt sejtette, hogy nem kell további havazástól tartani. A távolban a vad tenger tajtékzott a rajta úszó jégtáblákkal együtt.

Fellelkesülve, könnyű léptekkel folytattam az utat. Mindig is imádtam terepen dolgozni, és ismerős izgatottság hatalmasodott el rajtam, amikor szemügyre vettem a környezetet. Egy tudományos szempontból igen jelentős, feltáratlan vidék terült el előttem, és én voltam az egyetlen felfedező a közelben. Az ehhez hasonló pillanatokban újra és újra beleszeretek a munkámba.

A hegynek felfelé tartva Árnyék mellettem battyogott, megszaglászta a gombákat és az olvadó jeget. A birkák eleinte közönyös távolságtartással mustráltak, de amint a kutyámat is észrevették, szaporán emelgették a lábukat. Mivel Árnyék továbbra is elégedetten cammogott, és sokkal jobban foglalkoztatta a föld, mint a már jól ismert gyapjas labdák, amilyenekkel a Cambridgeshire mezőin átívelő útjaink során is gyakran találkozott, a birkák hamarosan ügyet sem vetettek rá.

Az erdő lassanként magába hajtogatott minket. A csökevényes fák között akadtak olyanok, amik nagyra nőttek, és néhol sűrű, sötét lombozat borult a keskeny ösvényre.

A délelőtt nagy részét a terület határainak szemrevételezésével töltöttem, begázolva a fák közé, majd visszatérve a tisztásokra. Feltűnt, hogy itt-ott körben nőnek a gombák, szokatlan mintázatot követ a moha, a föld bugyraiban egymás mellé tömörülnek a virágok vagy egyik színről a másikra váltanak, néhány fa pedig sötétebbnek és durvábbnak tűnik a többinél, mintha nem vizet szívnának magukba. Furcsa köd szállt fel egy kis üregből, amely megbújt az egyenetlen talajban. Rájöttem, hogy egy meleg vizű forrásra bukkantam. Fölötte, egy sziklapárkányon több fafigurát fedeztem fel, felüket már benőtte a moha. Találtam egy kisebb halmot is, amelyről tudtam, hogy kőcukorka. Ezt az egyszerre sós és édes ljoslandi cukorkát nagy becsben tartják a matrózok.

Miután készítettem pár fényképet, belemártottam a kezem a forrásba, és kellemesen melegnek találtam. Kísértést éreztem megmártózni benne, hiszen Cambridge óta nem fürödtem rendesen, és a bőrömre tapadt az út sós rétege. Ennek ellenére gyorsan elvetettem az ötletet, nem akartam ruhátlanul csintalankodni egy ismeretlen országban.

Halk topogás ütötte meg a fülem a mögöttem elterülő sűrűből. Kissé hasonlított az erdők nedves ágainak folyamatos csöpögésére. Azonnal éberebb lettem, ám ennek semmi jelét nem adtam. Árnyék felemelte a fejét, és a forrás helyett immár a levegőt szaglászta, de tudta, hogy kell viselkednie. Letelepedett, és engem figyelt.

Vannak, akik azt hiszik, hogy a szerzetek csengettyűkkel vagy dalokkal jelzik az érkezésüket, de valójában csak akkor lehet hallani őket, ha ők is úgy akarják. Ha valakit megközelít egy állat, annak feltehetően megüti a fülét a levelek zörgése vagy a gallyak pattanása. A tündérek esetében legtöbbször semmit sem lehet hallani, legfeljebb a természetes táj neszei alakulnak át kissé. Évekbe telik, mire egy tudós megfelelő megfigyelőképességre tesz szert, és ki tudja szűrni ezeket a neszeket.

Elcsigázott utazónak tettetve magam csodálni kezdtem a tájat, ami nem igényelt nagy erőfeszítést, hisz az időjárás továbbra is kellemes volt. Az erdő szélét fürkésztem. Nem okozott meglepetést, hogy semmi bizonyítékát nem találtam annak, hogy valaki figyel. Csak egy mókus meghökkent makogását hallottam, és madarak lábnyomának rúnaszerű kuszaságát láttam.

Hogy még hihetőbbé tegyem a színjátékot, levettem a csizmámat, és belemártottam a lábam a forrásba. Eltartott pár percig, mire átfutottam magamban a magashegyi manók katalógusát, különös tekintettel azokra, akik források közelében laknak. Próbáltam felidézni a viselkedési mintáikat.

Benyúltam a hátizsákomba, ahol akadt pár az évek során összegyűjtött különféle csecsebecsékből. Végig kellett gondolnom, melyiket válasszam ebben a helyzetben. Az élőhely nagyban meghatározza, hogy milyen ajándékokat fogadnak örömmel a szerzetek, és hogy milyeneket vesznek sértésnek. Hallottam egy francia drüadológusról, akit őrületbe kergettek az általa kutatott lények, miután olyan kenyeret adott nekik, amely a tudta nélkül penészedni kezdett. Ha megsértik őket, a tündérek majdnem olyan rosszindulatúak tudnak lenni, mint amilyen szeszélyesek.

Egy kis porcelándobozra esett a választásom, amelyben többféle lokum lapult. A különféle szerzetek más-más ízeket szeretnek, de csak egy olyan feljegyzett esetről tudok, amikor az ajándékba adott édesség nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Feltettem a dobozt a sziklapárkányra, és a biztonság kedvéért kevés drágaköveim egyikét, a nagyanyámtól örökölt nyaklánc egyik gyémántját is rátettem. Az efféle ajándékokat nagyon különleges esetekre tartogatom. A közönséges tündérek közül néhány erős vágyakozást érez a drágakövek iránt, míg a többi nem tud mit kezdeni velük.

Dúdolni kezdtem egy dalt.

Ők a nap és az éj,
A szél és a levél,
Ők hintenek havat a tetőre
És jeget a mólóra.
Felszedegetik a lábnyomukat,
És a hátukon viszik tovább.
Mi lehet nagyobb ajándék a barátságuknál?
Milyen penge vág mélyebbre az ellenszenvüknél?

A fordításom esetlen, nem értek a költészethez. Azon a nyelven énekeltem, amelyiken a dal született. Ez a szerzetek nyelve, amelyet a szerény képzelőerővel rendelkező tudósok egyszerűen csak tündérnek neveznek. Hömpölygő, terjengős nyelv, amelyen kétszer annyi időbe telik feleannyit elmondani, mint angolul, és a kivétel is sok benne, de nincs nála szebb halandó nyelv a világon. Valamilyen különös oknál fogva – ami nagy döbbenetet okozott a száz sziget elmélet hívei között^5 – a szerzetek minden olyan országban és vidéken ugyanazt a nyelvet beszélik, ahol köztudottan jelen vannak, és bár a kiejtésük és a szófordulataik nem azonosak, az egyes nyelvjárások nem térnek el annyira egymástól, hogy az hátráltatná a megértést.

Kétszer is elénekeltem a dalt, amelyet egy somerseti koboldtól tanultam. Ezután hagytam a hangom beleveszni a szélbe, és a bemutatkozás szükséges lépéseit teljesítve visszavettem a cipőmet, majd továbbálltam.

október 21. este

Árnyékkal magunk mögött hagytuk a Karrðarskogurt, és elindultunk a fennsík felé. Nehéz terepen haladtunk a falutól északra húzódó hegyek között. Egészen addig követtük a feltehetően csak birkapásztorok által használt ösvényt, amíg véget nem ért. Utána sem álltunk meg, bár a talajt ingoványossá tette az olvadó hó. Elszántságunk végül jutalmat nyert, mert sikerült felkapaszkodnunk az egyik alacsonyabb hegy csúcsára.

Odafent nagyban akadályozta a kilátást egy másik, sokkal magasabb hegyvonulat, amelynek összetömörült tagjai kuszán meredeztek ki a zöld földből, jeges köpönyegükkel kérkedve. Ljosland hegyek, fjordok, gleccserek és az emberekre különösen veszélyes, éles képződmények útvesztője. Feltételezésem szerint a csúcsok között szakadékokkal és sziklatömbökkel teli völgyek terültek el.

Megpihentem a hegytetőn – részben, hogy élvezni tudjam a teljesítményem gyümölcsét –, és elővettem a naplómat. A szerzetek élőhelye nem csak erdőkre korlátozódik, és a Krystjannal folytatott levelezésemből tudom, hogy a ljoslandiak közül sokan tartják úgy, hogy a vidékükön meredező vulkanikus sziklák valójában a tündérek birodalmának bejáratai. Lejegyeztem a legnagyobb szikla helyét azokkal együtt, amik különféle okokból szintén érdeklődésre tartottak számot a míves csúcsaik, a csobogó víz vagy a gombák árulkodó jelenléte miatt.

Véget ért a nap. Összesároztam magam, átfáztam, de mindenestől boldog voltam. Úgy véltem, sikerült kijelölnöm azt a hasznos határvonalat, amelyen belül folytathatom a kutatást, és közben talán egy vagy több közönséges tündérrel is kapcsolatba kerültem. Természetesen nem lehetett kizárni, hogy Ljosland manói kizárólag tengeri sóval és levelekkel táplálkoznak, és éppolyan sértőnek találják a drágakövek látványát, mint a vasét, vagy hogy lényük minden porcikájával utálják a zenét, de ennek nem sok valószínűséget jósoltam, és arra jutottam, hogy kell lenniük közös vonásoknak köztük és a többi északi szerzet között, mint amilyenek például Norvégia hegyi alverjei. Bambleby kételkedett ebben. Nos, majd meglátjuk, kinek volt igaza.

Minden lelkiismeret-furdalás nélkül kész lettem volna kimenteni magam Finn és a goði előtt, de nagyon megéheztem a kalandjaim nyomán, ezért kissé alábbhagyott jókedvvel, de elindultam a falu felé.

A fogadó tökéletes helyen, a falu közepén állt, bár Hrafnsvik kusza elrendezése miatt ez a kijelentés vitatható, hiszen az egész település házak és üzletek szétszórt kupaca. Pár férfi csoportosult előtte, mind dohányzott. Krystjanra és Finnre is ráismerem közöttük.

– Voilà! – kiáltott fel Krystjan, mire társai elnevették magukat. – Jó estét, Wilde professzor! Hogy sikerült a mai vadászat? Hol hagyta a lepkehálóját?

Erre a többiek újfent nevetésben törtek ki. Finn komor pillantást vetett az apjára, majd rám mosolygott, és kinyitotta előttem az ajtót.

Mintha Hrafnsvik minden lakosa a fogadóban zsúfolódott volna össze. Fel-alá rohangáltak a gyerekek, akiket a hatalmas tűz körül összegyűlt felnőttek tessék-lássék módon próbáltak rendre inteni. Éppolyan meghitt jelenet tárult elém, mint az összes hasonló létesítményben Angliától Oroszországig. Az árnyak folyton mozogtak, a tűz fénye mindig másra vetült, minden megtelt testekkel és a vacsora illatával. A mennyezetet uszadék fának tűnő farönkök tartották a helyén, és a bárpult fölött, ahol a kontinensen pár agancs lógott volna, egy bálna félelmetes állkapcsa tátogott.

Finn körbejárta a helyiséget, és bemutatott a többieknek, amihez nem kellett megerőltetnie magát, mert amint beléptem a fogadóba, minden fej felém fordult, abbamaradt a beszélgetés, és az összes szem rám szegeződött. A fiú jelenléte várakozáson felüli hálával töltött el. Még nyelvi korlátok nélkül sem vagyok képes elviselni az idegenek megközelítésével járó kellemetlenséget. Természetesen az utóbbi egy évben annyi időt szántam a ljoslandi nyelv elsajátítására, amennyit csak tudtam, de mivel nem hagyatkozhattam anyanyelvi beszélők útmutatásaira, egy bizonyos szintnél nem jutottam tovább.

– Ő itt Lilja Johannasdottir – szólalt meg Finn. – A favágónk. Van egy alfurrokk a háza mögött. Egy ajtó a tündérek világába. Több aprónép is használja.

A fiatal, széles hátú nő rám mosolygott. Gyönyörűnek láttam kerek, rózsás arcával és lenszőke hajával.

– Örvendek, professzor.

Kezet ráztunk. Az övé nagy volt, és megszámlálhatatlanul sok bőrkeményedés kovácsolt rá kérget. Megkérdeztem, merre van az otthona, hogy a későbbiekben felkereshessem, de mintha megdöbbent volna ezen.

– Nem hiszem, hogy Aud tiltakozna – mondta gyorsan Finn.

Összezavarodtam.

– Mégis mi oka lenne rá?

– Semmi gond, Finn – legyintett Lilja. – Örömmel látom az otthonomban, professzor.

Több falusi részéről is hasonló tartózkodást tapasztaltam, de a derűs és udvarias Finn mindegyik esetben elcsendesítette a vizeket. Azon tűnődtem, vajon a helyiek tisztában vannak-e egyáltalán a látogatásom céljával, bár egyértelműen kiderült, hogy Krystjan nem titkolta előlük a levelezésünk részleteit.

Végül eljutottunk a goði asztaláig. Aud Hallasdottir épp két viharvert külsejű nővel beszélgetett, majd felpillantott rám, és elmosolyodott. Ezután arra ocsúdtam, hogy szorosan magához ölel. Hátrébb lépett, és kezét még mindig a vállamon tartva közölte velem, hogy a napokban nála fogok vacsorázni. Elfogadtam a meghívását, és mondtam neki, hogy Finntől hallottam, milyen nagy tudásra tett szert a rejtettekkel kapcsolatban. Előre megköszöntem neki minden információt, amelyet meg tud majd osztani velem.

Finn arcára ráfagyott a mosoly, Aud pedig csak pislogott. Alacsony, nagydarab nő volt, mély barázdákkal a két szemöldöke között, megjelenésében egyedül ez utalt a korára. Csak egy pillanatra tudtam elgondolkozni azon, mi rosszat mondhattam, mert Aud szinte rögtön bólintott egyet.

– Természetesen, professzor. Kérem, üljön le, hadd hozzon valamit a férjem. Kitűnő forralt bort tud csinálni, mindenképp kell vinnie belőle egy üveggel. Jártam már Krystjan viskójában, és nagyon is huzatosnak találtam.

Udvariasan megköszöntem a vendégszeretetet, de ragaszkodtam ahhoz, hogy saját magam fizessek a frissítőkért. A terepmunka során rendszerint nem fogadok el szívességet a helyiektől, mert idegenkedem attól a részlehajlástól, amelyet ez eredményezhet. Minden falunak vannak szerzetekkel kapcsolatos botrányai, rejtélyes teherbe esések és hasonlók, tudósként pedig az a feladatom, hogy ne cenzúrázzam, hanem maradéktalanul belefoglaljam a kutatásba az erről szóló beszámolókat – természetesen név nélkül, de a tudományos hasznukat szem előtt tartva.

Aud ismét bólintott, majd arra hivatkozott, hogy meg kell beszélnie valamit a férjével, Ulfarral, ezért elment. Ulfarnak még nem mutattak be, bár mindvégig tudatában voltam a jelenlétének. A fogadó hátsó részében sürgölődött, és bár inkább alacsony termetűnek jellemezném, sűrű szemöldöke és éles vonásai miatt, amelyek kis csúcsokat és árnyékvölgyeket rajzoltak az arcára, egy fölém tornyosuló hegy benyomását keltette. Először azt hittem, csak engem bámul olyan ellenségesen, miközben a helyiségben jár-kel, és kiviszi az asztalokhoz a halat és kenyeret vagy a szokatlanul sűrű, sötét ragut tartalmazó tányérokat, de aztán feltűnt, hogy mindenkire így néz.