A fordítás alapját képező kiadás:

Jacqueline Harpman

Moi qui n’ai pas connu les homes

Édition Stock, 1995

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Mézner Mariann

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978 963 551 078 8

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1995, Jacqueline Harpman

© Hungarian translation 2022, Mézner Mariann

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Denise Geilfus-nek

barátsággal

Mióta jó ideje szinte ki sem járok, rengeteg időt töltök az egyik fotelban, s közben újra és újra elolvasom a könyveket. Csak mostanában kezdtek érdekelni az előszók: a szerzők ezekben előszeretettel beszélnek magukról, és magyarázatot adnak, mi vezette őket a mű megírására. Ezen csodálkozom: talán ebben a világban nem volt sokkal természetesebb, hogy továbbadják azt tudást, amivel rendelkeztek, mint abban, amelyikben én éltem? Úgy tűnik, gyakran érzik szükségét, hogy részletesen kifejtsék: nem saját nagyképűségük ösztönzésére vállalkoztak az írásra, hanem mások kérték fel őket erre, és csak hosszas töprengés után fogadták el az ajánlatot. Milyen érdekes! Azt gondolhatnánk mindebből, hogy az emberek nem vágynak a tanulásra, és annak kell elnézést kérni, aki közölni akarja ismereteit. Vagy pedig arról írnak, miért gondolták helyénvalónak Shakespeare újabb fordításának közzétételét, s közben az előzőket – bármennyire dicséretre méltók is – így vagy úgy tökéletlennek mutatják be. De hát minek kell akkor fordítani? Hisz egyszerűen csak meg kellene tanulni a különböző nyelveket, és közvetítő nélkül olvasni mindazokat a műveket, amiket szeretnénk. Zavarba ejtenek ezek a dolgok, értetlenül állok előttük. Minden bizonnyal nagyon tudatlan vagyok: feltehetően még annál is kevesebbet tudok, mint gondoltam. Az előszóban hálával szólnak mindazokról, akik tanították, oktatták őket, akik feltárták előttük a tudás és az ismeretek egy-egy területét, és – mivel én semmit sem értek abból, amiről szó van – általában közönyösen, minden érdeklődés nélkül olvasom végig mindezeket. Tegnap azonban hirtelen könnybe lábadt a szemem. Théára gondoltam, és az elkeseredettség szörnyű érzése járt át. Újra őt láttam, ahogy ül a matrac szélén, két térdét oldalra vetve, nagy türelemmel varrogat azzal az összetekert hajszálakból készült rossz fonállal (ami állandóan elszakadt); meg-megállva rám tekint, elámul, amikor rádöbben tájékozatlanságomra, és rögtön készen áll, hogy okítson mindarra, amit tud, azonban gyorsan elcsügged, mily kevés mindez. S ekkor óriási fájdalom hasított belém, valami megtört bennem: heves zokogásban törtem ki. Még sohasem sírtam. Rettenetesen sajgott a lelkem, ahogy a hasamban is fájdalmat okozott a rák, és én, ki soha nem beszélek, hisz már nincs senki, aki meghallja szómat, elkezdtem hívni őt, és egyfolytában ismételgettem: „Théa! Théa!” Képtelen voltam elviselni, hogy nincs itt, hogy engedte, hogy elrabolja a halál, és kitépje őt ügyetlen karomból. Bűntudatot éreztem, hogy nem tartottam vissza; hogy megértettem, nem bírja tovább. Vádoltam magam, hogy elhagytam őt, egészen béna, merev voltam, amilyen egész életemben, és amilyen majd halálomban is leszek; hogy nem tudtam forrón, szeretőn magamhoz ölelni; hogy a szívem ostoba, fagyos volt, és még csak nem is érzékeltem saját kétségbeesésemet.

Ez idáig még sosem voltam ennyire összezavarodva, és fogadni mertem volna, hogy ilyesmi sose fog megtörténni velem. Láttam félelemtől reszketni, sírni, kiabálni az asszonyokat, de én végig idegen maradtam, kívülállóként szemléltem drámájukat, olyan voltam, mint egy tanú, akinek érthetetlennek tűntek a mozdulatok, hallgattam, még akkor is, ha megtettem, amit kértek tőlem, és segítségükre voltam. Jóllehet mindnyájan ugyanazon katasztrófa áldozatai voltunk, de ez oly hatalmas, mindenre kiható tragédia volt, hogy én érzéketlen maradtam mindarra, ami ezen kívül történt, ugyanakkor magamban azzal zártam le, hogy azt gondoltam: én más vagyok. És ott, zokogástól rázkódva, éreztem: most kutyaszorítóba kerültem, későn, túlságosan későn ébredtem rá, hogy én is szerettem, hogy tudok szenvedni, azaz tényleg emberi lény vagyok.

Úgy tűnt, sohasem fog enyhülni ez a fájdalom, egyszer s mindenkorra elhatalmasodott bennem. Végérvényesen megakadályoz abban, hogy mással is foglalkozzam, én pedig elfogadtam ezt a tényt. Azt hiszem, talán erre mondják, hogy bűntudat marcangol. Nem tudnék már felkelni, gondolkodni, sőt még az ételemet sem tudnám elkészíteni, és átengedtem magam a lassú enyészetnek, egyfajta keserédes örömöt találtam abban, hogy átadom magam a kétségbeesésnek, amikor újra visszatért a testi kín, méghozzá oly brutális, éles fájdalommal, hogy ez elterelte a figyelmemet a morális gyötrődéstől. Most pedig tessék: igen, én, aki kétségkívül sose szórakozom, oly viccesnek találtam kínjaim váltakozását, hogy most, a fájdalomtól kétrét görnyedve, hangosan nevetni kezdtem.

Amikor a fájdalom alábbhagyott, feltettem magamnak a kérdést: vajon nevettem-e én már valaha? Az asszonyok sokszor nevettek, és az a benyomásom, én is velük együtt nevettem, azonban ebben egyáltalán nem voltam olyan biztos. Ekkor ébredtem rá, hogy soha nem gondoltam a múltra, állandó jelenben éltem, és most éppen elfeledkezem saját élettörténetemről. Eleinte csak vállat vontam erre, azt gondolván, ez igazából nem is lesz valami haj, de nagy veszteség, hisz elvégre semmi sem történt velem, viszont igen gyorsan megütköztem ezen. Elvégre, ha én egy emberi lény vagyok, akkor a történetem legalább olyan fontos, mint Lear királyé vagy Hamleté, és még William Shakespeare is vette a fáradságot, hogy részletesen megírja a történetüket. Szinte öntudatlanul született meg bennem az elhatározás: azt csinálom, amit Shakespeare. Idővel megtanultam folyékonyan olvasni. Az írás már sokkal nehezebben ment, de sohasem riadtam vissza a nehézségektől. Papírom, ceruzáim vannak, időm lehet, hogy már nincs túl sok. És mióta nem járok expedíciókra, semmilyen tevékenység sem tart vissza: úgy döntöttem, azonnal nekilátok. Bementem a raktárba, kivettem a húst ebédre, és elkezdtem kiolvasztani: így pillanatok alatt el fog készülni az étel, amikor rám tör az éhség. Ezt követően leültem a nagy asztalhoz, és elkezdtem írni.

Most, amikor e sorokat írom, a történetem beteljesedett, a sztorim véget ért. Minden rendben van körülöttem, és teljesítettem az utolsó feladatot, amit magam elé tűztem. Ez csupán egy hónapot vett igénybe, és valószínűleg ez volt életem legboldogabb időszaka. Nem értem, miért: elvégre csak az emlékeimet írtam le erről a különös életről, a létezésről, amely nem okozott túlságosan nagy örömet. Talán, hogy erőltetem a visszaemlékezést, abban rejlik egyfajta élvezet, amely önmagából fakad, és nem is az emlékek számítanak, inkább maga az emlékezés folyamata? Íme, megint egy kérdés, mely válasz nélkül marad: úgy tűnik, hogy én csak ebből állok.

* * *

A legrégebbi időkből arra tudok vissza-vissza gondolni, hogy a pincében vagyok. Talán ezt nevezik emléknek? Azon ritka alkalmakkor, amikor az asszonyok ráálltak, hogy élettörténetük pillanatairól meséljenek nekem, ezekben eseményekről, jövés-menésekről, férfiakról esett szó: az én elbeszélésem arra korlátozódik, hogy azt nevezzem emléknek, milyen érzés állandóan egyetlenegy helyen, állandóan ugyanazokkal a személyekkel lenni, mindig ugyanazt csinálni, enni, üríteni és aludni. Végeláthatatlan hosszú ideig teljesen egyformán teltek a napok, mígnem elkezdtem gondolkodni, és minden megváltozott. Addig semmi más nem történt: mindig ugyanazok a mozzanatok ismétlődtek, és az idő is mozdulatlannak tűnt, még ha volt is valami halvány elképzelésem arról, hogy fel fogok nőni, és az időm fogytán van. Visszaemlékezésem a haraggal kezdődik: dühös voltam.

Természetesen nem tudom megmondani, hány éves lehettem. A többiek már régóta felnőtt nők voltak, amikor úgy rémlett, nemsokára én is felserdülök. Ennek csak kezdeti jelei mutatkoztak: hónaljamon, az ágyékomon kinőtt a szőr, a melleim pedig enyhén megduzzadtak, s ezután megállt a fejlődésem. Sohasem volt havi vérzésem. Az asszonyok azt mondták, szerencsém van, mert nem lesz problémám a vérzéssel, és nem kell félnem, hogy véletlenül beszennyezem a matracot: ezáltal megmenekültem attól az unalmas feladattól, hogy minden hónapban azokat a gusztustalan rongydarabokat mosogassam, amiket a combjuk közt kellett tartaniuk – helyesebben izommal összeszorítani –, mivel semmijük sem volt, amivel magukhoz rögzítették volna; aztán nem fogom végigszenvedni azokat a hasfájásokat, melyek fiatal lányoknál oly gyakoriak. De én nem hittem nekik: csaknem mindegyiküknek volt menstruációja, és ugyan már, hogyan is lehetne szerencsének felfogni azt, hogy nekem nincs, ami másoknak van? Az volt az érzésem: becsapnak.

Ebben az időben egyáltalán nem kérdezősködtem a dolgokról. Eszembe sem jutott feltenni azt a kérdést, hogy ugyan mire való a menstruáció. Talán természetemből adódóan eleve hallgatag voltam, mindenesetre az, ahogyan reagáltak a kérdéseimre, nem volt biztató számomra. Az asszonyok többnyire csak nagyot sóhajtottak, elfordították a tekintetüket, és ennyit vetettek oda nekem: „Ugyan mit használna neked a tudás?” Ettől csak az volt az érzésem, hogy zavarom, esetleg elszomorítom őket. Egyáltalán el sem tudtam képzelni, ezért nem is erősködtem. Théa csak jóval később magyarázta el nekem, mi is az a menstruáció. Azt is elmondta, hogy egyik asszonynak sincs magasabb iskolai végzettsége, szakmunkások, gépírónők, illetve eladónők voltak valaha – ezek a szavak sohasem nyertek konkrét jelentést számomra –, és ők valójában nem voltak sokkal tájékozottabbak nálam. Azonban, amikor már tudtam mindezt, úgy tűnt, nem akartak jót nekem, hiányzott belőlük a jóindulat, hogy tanítsanak engem. Ez nagyon felháborított. Théa bevallotta, nem látom ezt rosszul, és igyekezett megmagyarázni, mi is ennek az oka – erre majd talán később még visszatérek –, de ahogy rágondolok, ebben az időszakban őrülten dühös voltam, úgy éreztem, megvetnek, lenéznek, mintha képtelen lennék megérteni a kérdéseimre – különben igen kevés kérdésre – adott válaszukat; és elhatároztam, semmiről sem fogok többé érdeklődni tőlük.

Állandóan rosszkedvem volt, de ezt nem tudtam, hisz nem ismertem azokat a kifejezéseket, amikkel a hangulatokat, lelkiállapotokat leírják. Az asszonyok jártak-keltek, tették a mindennapi élet igen kevés teendőjét, és sohasem kérték, hogy vegyek részt benne. Összekuporodtam, és néztem, figyeltem, amit látni lehetett. Ahogy visszagondolok: jóformán semmit. Ültek és beszélgettek, vagy pedig napjában kétszer ennivalót készítettek. Figyelmemet fokozatosan az őrökre fordítottam, akik állandóan a zárka körül járkáltak. Mindig hármasával masíroztak, néhány lépésre egymástól, s közben minket figyeltek. Szokás szerint úgy tettünk, mintha nem tudnánk a jelenlétükről, de engem kíváncsivá tett. Észrevettem, hogy egyikük más volt: a többinél magasabb, vékonyabb, aztán idővel rájöttem, hogy fiatalabb is. Ez rettentően érdekelt. Jókedvű időszakaikban a nők a férfiakat, a szerelmet emlegették; kuncogtak, vagy kisebb röhögőgörcsöt kaptak, és gúnyolódtak velem, amikor rákérdeztem, mi az a nagyon nevetséges. Összeszedtem, amit tudtam: a szájra adott csókok, az ölelések, a szemezés, vagy valami lábbal érintés, amit egyáltalán nem értettem, aztán hogy a hetedik mennyországban, vagy az egekben jártak. Szavamra! De hát én sohasem láttam semmilyen eget, sem az első, sem a többi mennyországot! És hallottam a durvaság miatti panaszokat, a kegyetlenül fájó brutalitást, amikor a férfiak mit sem törődnek a nőkkel; teherbe ejtik őket, és továbbállnak, mondván: „Ugyan honnan tudjam, hogy tényleg tőlem van-e?” Néha azt hangoztatták, semmit sem veszítettek, máskor pedig pityeregni kezdtek. Nekem az volt a rendeltetésem, hogy szűz maradjak. Egy nap összeszedtem a bátorságomat, felülkerekedtem a haragomon, és megkérdeztem Dorothée-t. A két öreg nő közül ő volt a kevésbé fennhéjázó.

– Szegény kicsikém!

Majd néhány sóhaj után nem hagyta ki, hogy a szokásos választ vágja a fejemhez:

– Mit használna neked a tudás? Hiszen ez sohasem fog megtörténni veled.

– Nevezetesen épp ez az – mondtam dühösen, és így jöttem rá, hogy mégis van értelme kitartásomnak.

Ő képtelen volt megérteni, hogy az ember lányának lehet vágya olyan tudásra, aminek sohasem veszi hasznát, és ezért semmit sem tudtam kihúzni belőle. Az egészen biztos volt, hogy érintetlenül fogok meghalni: legalább az értelmemet akartam kielégíteni. Miért ragaszkodtak mindnyájan ahhoz, hogy semmit se mondjanak? Azzal próbáltam vigasztalni magam, hogy az ő titkuk nem is igazi titok, csak egyfajta nyílt titok, hisz mindnyájan tudnak róla. Vajon csak azért tagadták meg tőlem, hogy visszaadják a ragyogását? Hogy újra egy csodálatos kincs fényével világítson? Azzal a fénnyel, amit ők kölcsönöztek neki, méghozzá azzal, hogy elhallgatták egy tudatlan lány előtt, aki emiatt úgy fog majd rájuk tekinteni, mint egy csodálatos titok őrzőire? Talán nem azért tartottak tudatlanságban engem, hogy úgy tegyenek, mintha nem lennének teljesen, mindentől megfosztva? Olykor azt állították, hogy mindez szemérmesség, de én jól láttam, hogy maguk között nem voltak szégyenlősek, sugdolóztak, majd megpukkadtak a nevetéstől, illetlenül viselkedtek. Én sohasem fogok szeretkezni, és ők sem fognak már: lehet, hogy teljesen egyenlők voltunk, ők pedig azzal akartak vigasztalódni, hogy megtagadják tőlem azt, amit meg tudnak tagadni.

Esténként, elalvás előtt sokszor álmodoztam a fiatal őrről. Ehhez azt a néhány dolgot használtam föl, amit képes voltam kitalálni: egy másik életben eljönne hozzám, leülne mellém, táncolni hívna, bemutatkozna, nekem is lenne nevem, amit megmondanék neki, beszélgetnénk, és ha kölcsönösen tetszenénk egymásnak, kéz a kézben sétálgatnánk. Talán nem is találtam volna őt érdekesnek, ha nem az a helyzet, hogy a hat őr közül, akik felügyeltek minket, egyedül ő nem volt megtört öregember, így kétségtelenül elnéző voltam vele szemben, hiszen sohasem találkoztam egyetlen fiatalemberrel sem. Megpróbáltam elképzelni a beszélgetéseinket abban az időben, amit én sohasem ismertem. Így: „Vajon jó idő lesz holnap?”, „A szomszédban látta az újszülött kiscicákat?”, „Valószínűleg nemsokára útra kel a tánti…” De én sohasem láttam kiscicákat, és fogalmam sem volt, milyen a jó idő, és ez bizony igencsak megkurtította az álmodozásomat. Aztán csókokra gondoltam, magam elé képzeltem a lehető legpontosabban, részleteiben fogvatartóm száját: elég nagy, szép vonalú, kissé előrecsücsörödő szája volt – a nagyon széles, vastag ajkak, amilyen némelyik asszonynak is volt, nekem nem tetszettek. Próbáltam elképzelni, ahogy szám az ő szájához közelít: bizonyára erről többet kellett volna tudnom, mert semmi különöset nem éreztem ettől magamban.

* * *

Kivéve az egyik este. Ahelyett, hogy unalmamban egy sohasem bekövetkező csókolózásról álmodozva aludtam volna el, hirtelen eszembe jutott, hogy az asszonyok beszéltek vallatásokról, de ők is meglepődtek, hogy sohasem fordult elő ilyesmi. Elképzeltem, amint jönnek az egyik asszonyért, és elhurcolják, miközben az félelemtől retteg és hangosan üvölt. Néha azt gondoltam, soha többé nem látnánk viszont ezt a nőt, máskor úgy képzeltem, hogy másnap reggel sebesülten, égett sebekkel borítottan, nyöszörögve közénk vetik, és nem biztos, hogy túléli a sérüléseit. Azt gondoltam: „Ó, bárcsak lennének kihallgatások! Ő jönne értem, elhagynám a termet, ahol élek, mióta az eszemet tudom, végighurcolna az ismeretlen folyosókon: végre történne valami!”

Hihetetlenül gyorsan működött az agyam: a srác, aki elszántan lökdösött, úgy tűnt, csakis a feladatával van elfoglalva, de amikor befordultunk a sarkon, és kiléptünk a látómezőből, nos, akkor megállt, felém fordult, rám mosolygott, és azt mondta: „Ne félj semmitől!” És a karjába vett. S ekkor valami leírhatatlan, fergeteges valami futott végig rajtam, mintha felemelkedtem volna, oly hatalmas erő röpített föl, egy felfoghatatlanul intenzív fény robbant szét a testemben, elakadt a lélegzetem – majd szinte azonnal visszaállt: reménytelenül rövidke pillanat volt.

Ezután a lelkem megváltozott. Nem törekedtem többé rá, hogy az asszonyok elmondják nekem a titkaikat: már nekem is volt egy. Nehezen elérhetőnek bizonyult ez a felemelkedés: kénytelen voltam egyre hosszabb és hosszabb, egyre összetettebb történetet mesélni magamnak, és legnagyobb sajnálatomra sohasem értem el, hogy egymás után kétszer is felemeltessem, pedig azt szerettem volna, hogy ez órákig tartson, vágyva vágytam rá, hogy megszakítás nélkül, folyton-folyvást csak ringatózva hordozzanak, simogassanak, ahogy az enyhe szellő végigsimít a mező ritka virágain, amit csak évekkel később láthattam meg.

Ettől fogva a felemelkedés, a szárnyalás érzésének éltem. Olyan helyzeteket kellett kitalálnom, ahol egyedül voltunk, vagy legalábbis elkülönülten másoktól, szemtől szemben, aztán számos kín, gyötrelem után részem volt abban az isteni meglepetésben, hogy az ő karjában érezzem magamat. Képzeletem jelentősen kibontakozott. Kénytelen voltam szigorú fegyelemmel edzésben tartani, hisz nem használhattam föl kétszer ugyanazt a történetet, a meglepetés kötelező része volt az egésznek, ezt azután vettem észre, hogy többször próbáltam magam elé képzelni azt a finom, gyengéd gesztust, ami a felhőkig emel, anélkül, hogy egyáltalán felemelkedtem volna. Irdatlanul nehéz volt, mert én voltam a történet szerzője, előadója, és hallgatója is, akinek a csodálkozás meglepetését kellett biztosítanom. Ma már ámulok azon, hogyan tudtam legyőzni ily sok akadályt! Milyen gyorsan kellett járnia az agyamnak, hogy ne legyen sejtésem, milyen ötlet fog következni, méghozzá úgy, hogy a váratlan fordulat egészen lehengereljen! Első alkalommal, amikor a vallatás ötlete eszembe jutott, akkor még nem volt tapasztalatom, előtte sohasem meséltem magamnak, még azt sem tudtam, hogy ezt lehet csinálni, és egészen belemerültem a játékba, egyszerre elámulva a tevékenység újdonságától, és magától a történettől. Ezután nagyon gyorsan hozzászoktam, a történetek profi kitalálója lettem, képes voltam megállapítani, ha rosszul kezdődött, ha zsákutcába fullad, és még az eseményeket is újra fel tudtam idézni, hogy megfelelőbb végkifejletet adjak a történéseknek. Egészen odáig elmentem, hogy karaktereket hoztam létre magamnak, akik rendszeresen visszatértek, jelenetről jelenetre változtak, s végül egészen megbarátkoztam velük. Nagyon meg voltam elégedve ezekkel, és csak most, a könyveket olvasva vettem észre, hogy valójában ezek jellegzetes, sablonos karakterek voltak.

Egyre bonyolultabb, összetettebb történeteket kellett kitalálnom: azt hiszem, valami tudta bennem, mit is akarok ezektől, és ellenállt ennek, meg kellett lepni magamat. Néha több órán át is kellett mesélnem, a hallgatás gyönyörével félrevezetni belső közönségemet, hogy elszórakozva elfeledkezzen magáról. Ezek után aztán eljött a csodás pillanat, ahogy a fiú rám tekintett, keze a vállamon, majd egész lényem elragadtatott. Ezt követően tudtam elaludni. Talán megszakítva a történetet, egy belső közönségnek okoztam csalódást, aki a történetet többre értékelte az izgalomnál, ezért tartotta vissza, és megfosztott volna attól, hogy saját gyönyörét növelje. Jött, és mondta, és én közben megpróbálok beszélni vele: „Fáradt vagyok, aludni szeretnék, add meg a lebegés érzését, holnap majd folytatom.” De semmi sem hatott, nem hagyta becsapni magát.

* * *

Az asszonyok észrevették, hogy megváltoztam. Figyelni kezdtek: mindig ülni láttak, felhúzott térdekkel, államat összefont karjaimra támasztva, és feltételezem, hogy tekintetem a semmibe révedt. Erről én nem vettem tudomást, hiszen már nem foglalkoztam velük, így nagyon meglepett, amikor Annabelle odajött hozzám, és kérdezősködni kezdett:

– Mit csinálsz?

– Gondolkodom – válaszoltam neki.

Erre egészen megrökönyödött. Néhány pillanatig még velem maradt, várta a folytatást, hátha elmondok még többet is, aztán visszatért a többiekhez, és megmondta nekik, mit válaszoltam. Maguk között megtárgyalták a dolgot, majd visszatért:

– Miről?

Újra méregbe gurultam.

– Amikor azt kérdeztem maguktól, mit csinálnak szerelmeskedés közben, akkor nem akartak válaszolni. Én meg csak úgy megmondjam, mi jár a fejemben? Őrizzék meg maguknak a titkaikat, ha úgy tetszik, de ne számítsanak arra, hogy én majd elmondom az enyémeket!

Összevonta a szemöldökét, és visszament a többiekhez. Ez alkalommal elhúzódott a megbeszélés. Még sohasem láttam őket ilyen hosszasan, ilyen komolyan diskurálni: általában tíz percen belül mindig nevetgélni kezdtek. Úgy rémlett, most miattam valami eddig ismeretlen dolog vette kezdetét, valami újat hívtam elő bennük, rájöttek valamire. Most egy másik nő állt fel és jött oda hozzám: Dorothée, a legidősebb, akit leginkább tiszteltek, ráadásul őt még én sem utáltam. Leült, és sokatmondóan rám nézett. Iszonyatosan idegesített, hogy megzavart, mert egy nagyon hosszú történet fantasztikusan ígéretes pillanatát szakította félbe: most nemsokára bezárnak egy cellába, sőt már az őrségváltáskor elhangzó néhány mondatot is hallottam, és reméltem, hogy a fiatal srác lesz majd az éjszakás őr. Hogyan is folytathatnám ez előtt az öregasszony előtt, aki csak bámul rám, szó nélkül? Legfeljebb annyit tehettem, hogy próbáltam megőrizni a szituációt: egyedül vagyok, rémülten lihegek, hallom a hangokat és a fegyverek csörgését a folyosón, fogalmam sincs, mi is történik, félek ebben a zűrzavaros, hirtelen kialakult helyzetben. Igyekeztem megállítani a jelenetet, megőrizni ezt a képet, miközben Dorothée-t szemléltem, ahogy engem vizslat; s arra gondoltam, ha most azon nyomban nem lesz felemelkedés, akkor kénytelen leszek egy irányba terelni a történetet, és ugyan mi az ördög hozhatna bármilyen meglepetésszerű, váratlan dolgot, ami ebben a mozdulatlan világban bekövetkezik, ahol éltünk? Oly sok éve élnek bezártan ezek a nők, hogy még az időérzéküket is elveszítették?

– Úgy tűnik, neked titkaid vannak – mondta végül Dorothée.

Nem válaszoltam, mert ez nem volt igazi kérdés. Rájöttem, hogy szúrós tekintetével és hallgatásával zavarba akar hozni. Tagadhatatlan, hogy régebben, amikor még nem találtam meg ezt a belső világot, ami le tudta kötni a figyelmemet, amikor még kíváncsi és szófogadó voltam, akkor ők ezzel még meg tudtak volna félemlíteni, és én azon töprengtem volna, vajon milyen hibát követtem el, amivel kiérdemeltem ezt a vizslatást, és féltem volna a büntetéstől. De most már tudtam, hogy nincs hatalma fölöttem: a büntetések sohasem voltak komolyabbak, mint vitákból való kizárások és távoltartás a csapongó vagy semmitmondó csevegésektől, márpedig én másra sem vágytam, csakis erre, hogy végre békében folytathassam titkos keresésemet.

Mivel nem reagáltam, összevonta a szemöldökét:

– Szóltam hozzád. A tisztelet megkívánja, hogy válaszolj szépen, udvariasan.

– Nincs mit válaszolnom. Azt mondták magának, hogy nekem titkaim vannak. Maga most azt mondja nekem, hogy ezt hallotta másoktól. Meglehet. Na és aztán?

– Tudni akarom ezeket.

Nevetni kezdtem, amin én magam is meglepődtem. Hozzászoktam, hogy tiszteletben tartom az asszonyok akaratát, különösen az idősebbekét, akiknek nagy tekintélyük volt, mostanra azonban minden megváltozott, mert én nem láttam már, hogy ugyan min alapult ez a tekintély. Hirtelen rádöbbentem: egyáltalán nincs semmi hatalmuk. Mi mind be voltunk zárva anélkül, hogy bármelyikünk tudta volna, miért, fegyveres őrök őriztek bennünket, akik vagy megvetésből, vagy külső parancsra egyikünkhöz sem szóltak egy szót sem. Sohasem léptek be a zárkába. Hármasával jártak, kivéve az őrváltás idejét, amikor egyszerre hat őrt láttunk, és ők sem beszéltek egymással. Az étkezések idején a nagykapu egyik szárnya kitárult, egy férfi kocsit tolt arra a helyre, amely elválasztotta a zárka rácsát a faltól, egy másik kinyitotta a zárat, és a rács kis nyílásán át beadta az élelmet. Semmilyen kérdésre sem válaszoltak, és már időtlen idők óta mi sem tettünk fel nekik egyetlen egy kérdést sem. Az idősebb asszonyok ugyanolyan tehetetlenek voltak, mint a fiatalok. Magukhoz ragadtak valamilyen mit tudom én, milyen képzeletbeli hatalmat, egy hatalmat a semmi fölött, egy hallgatólagos megállapodást, amely olyan hierarchiát állított föl, aminek semmi jelentése nem volt, hisz nem létezett semmiféle kiváltság, amit adhatott vagy megtagadhatott volna. Valójában ugyanolyan helyzetben voltunk, abszolút egyenlő feltételek szerint éltünk.

Dorothée-ra meredtem, néhány másodpercig egészen mozdulatlan maradtam, miközben tisztán kivilágosodtak bennem ezek a már ismert, nyilvánvaló tények, s most hirtelen a teljes felismerés biztonsága töltött el. Emlékeztem, hogy mit mondott.

– Meg akarja tudni ezeket. De ön nem tud mást tenni ebben az ügyben, mint kifejezni a saját akaratát.

Érdeklődve figyeltem, hogyan fogadja szavaimat: először, amikor látta, hogy válaszolni kezdek, elégedett képet vágott, bizonyára azt hitte, hogy megnyert, és engedelmeskedem neki. Aztán hallgatott, szavaim értelme feltárult előtte, de ezen annyira meglepődött, hogy azt gondolta, nem jól érti.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Képzelje – válaszoltam –, pontosan azt, amit mondtam.

– Semmit se mondtál!

– Azt mondtam, hogy semmit sem fogok elmondani a titkokról. Maga azt mondta, hogy akarja ezt, maguk nem tanítanak nekem semmit, ezt már tudtam. Maga azt gondolja, elég az, ha azt mondja nekem, hogy ismerni akarja a titkaimat, ahhoz, hogy én elmondjam azokat.

Tényleg ez volt a véleménye.

– Mert ez a dolgok rendes menete – állította.

– De miért is?

Egészen meghökkent. Láttam, hogy nem gondolkodik el a kérdésemen, annyira ledöbbent azon, hogy ilyet kérdezni lehet. Ahhoz a hagyományhoz igazodott, amelyre engem is szoktattak: amikor az idősebb választ vár, akkor a fiatalabb teljesíti. Ő sohasem kérdőjelezte meg ezt, de nekem, aki pincében nőttem föl, nem volt semmi okom rá, hogy alávessem magam e tradíciónak. Majd egy perc múlva azt mondta:

– Hogyan? Még hogy miért?

– Miért is kéne válaszolnom magának? Miért gondolja, hogy ez magától értetődő?

Tétován tekintett rám. Próbált gondolkodni, de nem volt hozzászokva ehhez, úgy tűnt, mintha beleszédülne, majd belekapaszkodott az első gondolatba, ami eszébe jutott:

– Szemtelen vagy – mondta. Egészen megkönnyebbült, mintha megtalálta volna az értelmét azoknak a számára érthetetlen szavaknak, amiket az előbb mondtam, biztos volt benne, hogy ez elég ahhoz, hogy visszatérjünk a szokásos módszerekhez, a megállapodásokhoz, a közhelyekhez.

– Maga bolond – válaszoltam, egészen megittasodva újdonsült bizonyosságaimtól. – Ez a beszélgetés abszurd. Azt hiszi, hogy hatalma van, pedig maga ugyanúgy, mint mi mindnyájan, korlátozva van, arra kényszerül, hogy az ellenségei kezéből fogadja el az ételt, és képtelen arra, hogy megbüntessen, ha lázadok maguk ellen. Az őrök megtiltottak minden tekintélyt, itt csak ők gyakorolhatnak hatalmat, maguk pedig nem tudnak se megverni, se megfosztani semmitől. Miért is fogadnék szót maguknak?

Ez alkalommal egyértelmű volt, hogy egy szó sem jutott el a füléig. Azt hiszem, inkább elviselte volna, hogy megsüketüljön. Morgolódott, fészkelődött a helyén, ezt követően intett két fiatalabb nőnek, hogy jöjjenek, segítsék felkelni, bár erre nem igazán volt szüksége, majd visszatért a szokásos helyére, a zárka másik végébe. Figyelmesen, mereven bámulták őt, de nem mertek kérdezősködni. Ő behunyta a szemét, mintha gondolkodna, és mély álomba merült.

– Már nagyon öreg – mondták a fiatalabbak –, ekkora megpróbáltatást már nem viselnek el az ilyen idős asszonyok.

Az asszonyok tovább folytatták a csacsogást, én pedig saját történeteimet. Visszatértem a sötét cellába, ahová belöktek. Nem sebesültem meg, az őrök mindig nagyon elővigyázatosak voltak, pontosan tudták, hogyan alázhatnak meg ütések nélkül. Egy sarokban kuporogtam, félelemtől reszkettem, szörnyülködve megalázó testtartásomon: vajon ez az ijedt, kuporgó póz illik-e egy olyan valakihez, aki épp most szállt szembe a zárka egyik asszonyával, aki itt a legnagyobb tiszteletnek örvend? Hozzám, aki azt merészeltem a szemébe vágni, hogy bolond? Dorothée szóhoz sem jutott, nem tudott mit felelni. Kellemes borzongás futott át rajtam, s – azt hiszem – ekkor éreztem először intellektuális gyönyört. Képzelt cellámban fel kellett egyenesednem, itt pedig mosolyognom kell, bátran ellenállni nekik. Nagyon nehéz volt a történetre koncentrálnom, ez a kis harc, amit most vívtam meg, tetszett nekem, és kedvem volt erre gondolni. Viszont nem hozta elő a felemelkedés érzését, mivel a fiatal őr nem szerepelt benne, és ekkor önuralmat gyakoroltam, hogy a belső fegyelemmel visszatérjek személyes világomba.

Ha az asszonyok körültekintőek lettek volna, akkor ennyiben hagyták volna a dolgot. Még lehetett volna úgy tenni, mintha mi sem történt volna, és nem kellett volna kitenni magukat ilyen egyenlőtlen küzdelemnek. Világossá vált számomra, hogy ugyanolyan erős vagyok, mint ők, és hogy képes vagyok egy olyan titkot megőrizni, amit mindenki tud, mindaddig, míg meg nem kínoznak, és akkor el lehet hitetni, hogy ez a titok végtelenül értékes. Amit ők a szerelemről tudtak, az számomra a világ legkívánatosabb ismeretének tűnt mindaddig, amíg ők ezt eltitkolták előlem. Ettől fogva azonban mit sem törődtem kicsinyes fukarságukkal: magamban azt mondtam, hogy más korokban én is megszereztem volna az első fiútól, akivel találkozom, mindazt, amit akarok; kérdezősködésemmel viszont olyan jogokkal ruháztam fel ezeket az asszonyokat, amilyen jogokkal azelőtt sohasem bírtak: tehát tudatlanságom ruházta föl őket ily igazságtalan tekintéllyel. De most, hogy kíváncsiságukat felkorbácsoltam, most ők is megismerték a kirekesztettség bosszantó fájdalmát. Saját vigasztalásomra rátaláltam a felemelkedés érzésére: ők pedig nyugtalanok, tehetetlenek maradtak, és csak bosszúságaikon rágódhattak. Figyelni kezdtek engem.

Azaz, hogyan is: figyelni? Negyvenen voltunk összezsúfolva ebben a nagy, föld alatti helyiségben, ahol senki sem tudott elrejtőzni mások elől. Ötméterenként oszlopok támasztották alá a boltozatos mennyezetet, lakóterünket rácsok választották el a falaktól, négy oldalt széles folyosót hagyva, ahol az őrök szüntelen fel s alá járkáltak. Soha senki nem rejtőzhetett el a tekintetek elől, és ahhoz is hozzászoktunk, hogy természetes szükségleteinket egymás előtt kell végeznünk. Kezdetben az asszonyokat szerfelett zavarta ez – ezt én csak elbeszéléseikből tudom, mert ebből az időből még nincsenek emlékeim –, s azt tervezték, hogy szorosan körbeállnak, elrejtve azt, aki éppen szükségét végzi, azonban az őrök ezt megtiltották, senkinek sem volt szabad kikerülni a látóterükből. Jómagam mindezt már egészen természetesnek tartottam, amikor pisilni mentem, ültem a vécéülőkén, miközben gondtalanul folytattam a beszélgetést, amiben éppen voltam – már amikor beszélgettem, mert igen ritkán szóltam valakihez. Az öregasszonyok dühösen morgolódtak, zúgolódtak, méltatlan bánásmódról beszéltek, hogy megalázó módon az állatok szintjére alacsonyították őket. „Ha csupán csak annyi különböztet meg minket az állatoktól, hogy mi elrejtőzünk, amikor szarni megyünk, akkor bizony nem tűnik nekem valami haj, de nagy méltóságnak az emberi lét” – gondoltam. Nem tárgyaltam sohasem az asszonyokkal, valójában üresfejű némbereknek tartottam őket, azonban nem vettem a fáradságot, hogy ezt az ítéletet ilyen pontosan megfogalmazzam magamnak.

* * *

Most, ha belegondolok, milyen kegyetlen, brutális kis hülye liba voltam akkor! Büszkeséggel töltött el, és dicsőnek éreztem, hogy olyan szórakozást találtam ki, amit egészen különösnek tartottam, és úgy éreztem, egy egész falka üldöz engem, pedig mi mindnyájan csak ugyanolyan tehetetlen foglyok voltunk. Talán ebben az elszigeteltségben, fiatal korom és a ránk kényszerített korlátozások miatt nekem is – ahogy a többieknek – szükségem volt illúzióra, amellyel elfedhetem a szorongásomat. Fogalmam sincs. Mióta nem járkálok, sokat gondolkodom, de párbeszédek nélkül úgy érzem, körbe-körbe forognak a gondolataim, egy helyben topogok, nem jutok előre. Ezért érdekes leírni a gondolataimat: ha ismétlődnek, előjönnek másodszorra is, már felismerem őket, és többé nem ismétlem.

* * *

Amikor Dorothée felébredt, és erőt vett magán, hogy a többieknek elmesélje a beszélgetésünket, nem árulta el, hogy azt mondtam neki, „bolond”, de bármennyire is vigyázott, hogy ne csorbuljon a tekintélye, nem tudott meg semmit a titkomról, és ezt nem tudta elrejteni.

– Egy titok! Igen, egy titok! De miféle joga van neki ahhoz, hogy titkolózzon előttünk egy ilyen helyzetben, amiben most vagyunk?

Théa – ő volt a legokosabb – azonnal felismerte, hogy nem a titok tartalma a legfontosabb, hanem a tény, hogy lehet egy titok létezését állítani úgy, hogy azt el is higgyék, amikor szüntelenül egymás mellett élünk. Ez azonban túl bonyolultnak tűnt az asszonyok szemében, bosszúsan elhárították Théa érvelését, és elvárták tőle, hogy kiszedje belőlem a titkot.

– Kényszeríteni kell. Követelni kell tőle.

– Hogyan fogod csinálni?

Colette, a leghülyébb és a legindulatosabb állt elém, és fenyegető hangon parancsolta, hogy beszéljek.

– Máskülönben vigyázz!

– Máskülönben micsoda? – kérdeztem, és harsányan felnevettem.

Dühös, hirtelen mozdulatot tett, látszott rajta, hogy szeretne megpofozni. Jól láttuk, hogy az őrök, akik egy pillanatra sem tévesztettek minket szem elől, velem együtt látták a hevességét, és hallottuk a korbács csattanását. Tudtuk, hogy az ostorütéseket nem mi kapjuk, csak a körülöttünk lévő folyosó nyílt terében suhintanak jókorát, de ez a zaj mindig rettegést váltott ki belőlünk, és Colette most felpattant. Egyik asszony sem emlékezett olyasmire, hogy verést kapott volna, de Théa később elmondta, hogy egy sötét korban, még a bezártság kezdetén történhetett, hogy ilyen mély félelem ivódott belénk. Soha, senki sem tagadta meg az engedelmességet a korbácssuhintások hatására, és a nők néha arról számoltak be, hogy a szíjak véres nyomokat hagytak csupasz bőrükön, és napokig égő fájdalmat éreztek. Tény, hogy valóban több asszony bőrén láttam hosszú, fehér hegeket. Colette ijedtében hátrahőkölt, én pedig kíméletlen mosollyal néztem rá. Két vágy feszített, és nem tudtam, mit tegyek: maradjak csendben, szövetkezve az őrökkel, és ügyet se vessek rá; vagy pedig oktatólag magyarázzam meg neki, mekkora nagy marhaságot csinált, pedig milyen tehetetlen. Ekkor Théa közbelépett. A dühtől és félelemtől remegő Colette-hez lépett, és intett neki, hogy menjen el.

– Gyere! Ez nem használ semmit – mondta nagyon szelíden.

Colette egész testében megremegett, és azt hittem, Théa karjába veti magát, de mindnyájan nagyon jól tudtuk, hogy tilos egymáshoz érnünk: így Colette is csak lehajtotta a fejét.

– Gyere! – ismételte Théa.

Egymás mellett mentek el. Újra visszaültem: fejem a térdemre hajtva összekuporodtam, megelégedve, hogy végre békén hagynak, és ráébredtem, már nem tudok újra belemerülni a saját történetembe. Ezek a dolgok felidegesítettek, nem volt kedvem ülve maradni, nem tudtam már összeszedni a figyelmemet. Fölkeltem, csatlakoztam az asszonyokhoz, akik a zöldségeket pucolták a főzéshez, és felajánlottam nekik a segítségemet. De én ügyetlen voltam, és ez irritálta őket.

– Ó! Menj játszani! – mondta az egyikük.

– Kivel?

Én voltam a legfiatalabb, én voltam egyedül gyerek még, amikor ide összezártak bennünket. A nők mindig is azt gondolták, hogy csak tévedésből vagyok köztük, csak azért, mert amikor eluralkodott a nagy zűrzavar, engem a rossz oldalra küldtek, és később sem korrigálták ezt a tévedést. Mindenesetre, ha egyszer bezárultak már zárkánk rácsai, utána többé nem nyílhattak fel. Sőt, még azt is mondták párszor, hogy talán a kulcsok elvesztek, és ha még akarták is volna, akkor sem tudnának már kiszabadítani minket. Azt hiszem, ez csak egy durva tréfa volt, de erre csak most emlékszem vissza, és már túl késő van ahhoz, hogy efelől tényleg megbizonyosodhassak.

Aline, az az asszony, aki jól lehordott és elküldött, most zavarba jött. Szomorúan nézett rám – talán megszánt, és rosszallta azok könyörtelenségét, akik ki akarták húzni belőlem titkomat.

– Ez igaz, szegény kicsim. Te tényleg egyedül vagy.

Megilletődött, és ettől a haragom kissé csillapodott. Az asszonyok nem voltak kedvesek hozzám túl gyakran. Feltételezem, abban az időben haragudtak rám, hogy én ott vagyok, miközben ők semmit sem tudtak arról, mi történhetett a lányaikkal. Valószínűleg a viselkedésükre az lehetett a magyarázat, hogy a szörnyűséges katasztrófa volt mindaz, amiben éltünk: soha, senki sem törődött velem, semmit nem tett, hogy biztonságban érezhessem magam. De talán nem is lehetett volna megnyugtatni? A saját anyám nem volt velünk, nem tudtunk semmit, mi történhetett másokkal, azt gondoltuk, bizonyára mindnyájan meghaltak. Ebben az időben kutattam az emlékeim közt, és úgy tűnt, láttam őket ringatózva, sóhajtozva, sírva, semelyikük nem nézett rám, én pedig reszkettem a félelemtől, egészen meg voltam rémülve, és utáltam őket. Mindent igazságtalannak éreztem, és akkor, szorongásomban csak azt értettem meg, hogy kizárólag a harag az egyetlen mentsváram a borzalom ellen.

Elhúzódtam Aline-tól, és újra letelepedtem, felhúzott térdekkel, de nem tudtam folytatni álmodozásaimat. Unatkoztam. Szórakozás hiányában elkezdtem figyelni magamat. Ezen a napon póréhagymát és nagy kockára vágott bárányhúst kaptunk. Miközben a zöldséget tisztították, nagy hévvel társalogtak, milyen ételeket választanának, ha lehetne. Én sohasem szenteltem nagy figyelmet annak, hogy mit eszem: sohasem volt nagy étvágyam, nem szerettem enni, akár jó, akár rossz volt az étel, nem kívántam. Kivéve talán olyankor, amikor még éhes voltam, és üres volt a tányérom – ez igen ritkán fordult elő, mert nem voltam nagyétkű, azonban látva, hogy beszélgetnek, elcsodálkoztam: ha az ember hallja őket beszélni, azt képzelné, sokféle recept és különböző fűszerek közül választhatnak, pedig csupán három nagy fazék és víz állt a rendelkezésükre, és mindig csak főni tudták feltenni a zöldségeket. Ezt ettük ebédre, a főzővizet pedig levesként fogyasztottuk el esténként. Alkalomadtán délutánonként jött még ráadás, a repeta, néhány kiló tészta, elvétve kis krumpli, de semmi olyan, amit különös gonddal kellett volna elkészíteni. Kétségtelenül ezt a helyzetet használták fel arra, hogy történeteket meséljenek egymásnak, és azt készítették el, amit tudtak. Azt mondták – bár vagy százszor hallottam ezt, mégsem tulajdonítottam jelentőséget ennek –, hogy a leves vagy a szósz íze függ attól, hogy a húst, vagy a zöldséget rakjuk bele először; és külön-külön is meg lehet főzni a különféle hozzávalókat; vagy a póréhagymát hosszában is lehet aprózni, és nagy kockákra is fel lehet vágni; és ha lassan, gyenge lángon főzzük az ételt, akkor zamatosabb, karakteresebb íze lesz. Nagyon fel tudtak pörögni a sok karattyolás közben. Most először figyelmesen hallgattam végig őket: szavaik bőséges áradatától egészen elképedtem. Milyen nagy hévvel bírták tízszer is más-más szavakkal újra és újra elismételgetni ugyanazt, nehogy rádöbbenjenek, hogy végül is már időtlen idők óta nincs semmi, amit egymásnak elmondhatnának, de szükséges, hogy egy emberi lény beszéljen, különben elveszti az emberségét: ezt az utolsó években értettem meg. Lassanként megszántak engem ezek a nők, akik eltökélten akartak élni, úgy tettek, mintha szorgosan tevékenykednének, mintha döntéseket hoznának a börtönben, ahová végérvényesen bezárták őket, és ahonnan csak holtan kerülhetnének ki – vajon elszállítanák majd a holttesteket? –, és ahol még megölni sem tudják magukat.

Hirtelen azon kaptam magam, hogy a saját helyzetünkön gondolkodom. Mindaddig sohasem tűnődtem el ezen, eltűrtem, mint természetes állapotot, hiszen elmerengünk-e azon, hogy miért vagyunk álmosak este, és miért érzünk éhséget ébredéskor? Tudtam – a többiekkel együtt –, hogy az öngyilkosság a tiltott dolgok listáján van. Kezdetben némelyek, a kétségbeesettek vagy az elszántabbak megpróbálkoztak a késsel vagy a kötéllel, de ekkor tudatosult bennünk, mennyire komolyan, szigorúan figyelnek, ellenőriznek minket, mert ilyenkor azonnal hallottuk a korbács csattanását a folyosón. Az őreink kiváló céllövők voltak, messziről eltalálták a célpontot, elszakítva az övet, amiből a nők ilyenkor a kötelet próbálták összefonni, esetleg kilőve a nő kezéből a tompa élű kést, amit élezni akart. Vigyáztak ránk, hogy életben maradjunk, amiből az asszonyok arra gondoltak, így vagy úgy ki akarják használni őket, és valami tervet szőnek velük vagy ellenük. Mindenféle dolgot elképzeltek magukban, de nem történt semmi. Tápláltak minket, mindenféle túlzás nélkül, s ennek köszönhetően, akik túlsúlyosak voltak, mostanra lefogytak, pedig nemigen szenvedtek hiányt élelemben. Az ételt a nagy fazekakban kellett elkészítenünk, és mikor befejeztük a zöldségpucolást, vissza kellett adnunk a késeket, amelyek mindig nagyon életlenek voltak. Néhanapján kaptunk pár méternyi szövetet, amiből kezdetleges, primitív módon tudtunk ruhákat készíteni, mert nem volt ollónk, így pontosan kellett tépnünk az anyagot. Az imént azt írtam, nem volt semmi esemény, azonban ez nem egészen helytálló: a szövetek érkezése mindig nagy izgalmat váltott ki. Tudtuk, melyik ruha volt már annyira elnyűve, hogy javíthatatlanná vált, melyik másik az, amit még meg lehet menteni, és ilyenkor kezdődtek a nagy számítgatások, aminek az volt a célja, hogy a lehető legtöbbet hozzuk ki a kapott új vászonból. Figyelembe kellett vennünk a hozzá tartozó varrócérna mennyiségét is, és előfordult, hogy néha megmaradtak vászonvégek, és már nem volt semmink, amivel összevarrhattuk volna ezeket. Egy nap Dorothée-nak az az ötlete támadt, varrjunk hajszálakkal, mert emlékezett rá, hogy a régmúltban hímzésre is használták a hajat. A leghosszabb haja Annának és Laurette-nek volt: az övékből húztunk ki először szálakat, amikor kipróbáltuk ezt a módszert. Nem sikerült, a hajszálak elszakadtak, s ezután valakinek az az ötlete támadt: fonjunk össze több szálat. Ezzel már elértünk bizonyos eredményt: a varrás nem tartott ki hosszú ideig, de mindig volt miből újra és újra összevarrni. Az őrök nem adtak nekünk se egészségügyi betétet, se vécépapírt, s emiatt sokat panaszkodtak az asszonyok. Én, aki egyáltalán nem emlékszem, hogy valaha is lett volna ilyesmim, igen jól elboldogultam a csapvízzel, amiben viszont sohasem szenvedtünk hiányt, és a menstruációm kimaradásának köszönhetően sohasem volt gondom a hüvelyi vérzéssel. Még a legkisebb, legsilányabb ruhafoszlányokat is gondosan összegyűjtötték, amiket a menzeszük idején használtak, és hosszasan mosogatták tiszta vízben, mert nagyon kevés, fekete folyékony szappant kaptunk csupán, amit az asszonyok szigorúan csakis testápolásra tartogattak.

A fizikai aktivitás, a mozgás csaknem teljes hiánya miatt szinte semmi testi erőnk nem volt, ezért minden áldott nap arra köteleztük magunkat, hogy végezzünk néhány tornagyakorlatot, ami a világ leggyötrelmesebb, legunalmasabb tevékenysége volt, mert én akkor egyáltalán nem fogtam föl, miért is lenne ez szükséges. Egyszer-kétszer előfordult, hogy egy asszony megbetegedett: egy lázmérőt adtak be nekünk az élelmiszerekkel együtt, és ostorcsapással jelezték, hogy lázat kell mérnie, és orvosságot is kapott akkor, ha magas láza volt. Úgy tűnt, az egészségünk kimondottan jó volt. Azonban az élelemmel, a világítással és az állandó fűtéssel valószínűleg igen sokba kerültünk valakinek vagy valaminek, és fogalmunk se volt, miért fáradozott vagy fáradoztak ennyire emiatt. Az előző életben az asszonyok dolgoztak, gyereket hordtak ki, vagy pedig szeretkezni lehetett velük, amiről én csupán csak annyit tudok, hogy igen nagy becsben tartották. De miért vagyunk mi itt most?

Egészen meghökkentem ezeken a dolgokon, amiken eltűnődtem. A titok, amelyből az asszonyok kizártak, és a másik, amit én nem akartam elmondani, váratlanul, hirtelen eltörpült és egészen értéktelennek tűnt amellett, amit a börtönőrök őriztek: „Ugyan mit keresünk mi itt?” és: „Vajon miért tartanak életben minket?”

Odamentem Théához, aki a legkevésbé volt goromba, és velem sem volt bántó. Rám mosolygott.

– Nos? Azért jöttél, hogy elmondd nekem a titkodat?

Bosszúsan megvontam vállamat.

– Ne légy te is olyan ostoba, mint a többiek! Nézd csak meg őket! Úgy tesznek, úgy viselkednek, mintha még mindig ők irányítanának valamit a saját életükben, és fontos döntéseket hoznak a zöldségfőzéssel kapcsolatosan. Mit keresünk mi itt?

Théa értetlenül nézett.

– Mit akarsz mondani?

– Nem beszélhetünk erről sem! Úgy töltitek el az időt, hogy elhitetitek magatokkal, tudtok dolgokat, és kihasználtok engem, aki egyvalamit nem tudok, csak azért, hogy így biztosítsátok a saját fensőbbségeteket! Senkinek sincs halványlila gőze sem arról, hogy mi okból őriznek bennünket ilyen nagy figyelemmel, és féltek még rágondolni is.

– Ne beszélj mindig többes számban rólunk!

– Akkor hát legyél egyéniség! Válaszolj a saját gondolataiddal! Már ha van sajátod. Nem pofozhatjuk meg egymást, de ha nyugodt hangon beszélünk úgy, hogy ábrázatunk semmi hevességet, erőszakos érzelmet se fejezzen ki, akkor éles, metsző szavakat is tudunk váltani.

– Ugyan mire volna jó erről beszélni? Semmin sem változtatna.

– Na, ez már megint a ti hülyeségetek! Mintha a beszéd csakis arra szolgálna, hogy eseményeket generáljon. Beszélni annyi, mint létezni. Nézd: az asszonyok ezt annyira jól tudják, hogy órákat beszélnek a semmiről.

– De vajon azzal, hogy beszélünk, megtudunk abból valamit, akármit is, hogy mi mit keresünk itt? Te sem tudsz erről többet, mint én vagy akármelyikünk.

– Nem, de én fogom tudni, hogy te mit gondolsz erről, és te is ismerni fogod az én gondolataimat erről, és talán ebből születhet egy egészen új ötlet, és aztán még az is lenne a benyomásunk, hogy valóban emberi lényként viselkedünk, és nem úgy, mint élettelen, sorozatban legyártott robotok.

Théa letette a szövetdarabot, amit az összefont hajszálakkal varrt, két kezét összekulcsolta, és a térdére helyezte.

– Amikor te egyedül, csukott szemmel üldögélsz, akkor ezt csinálod? Rólunk gondolkodsz?

– Azt csinálom, ami nekem tetszik, ne próbálj meg rávenni, hogy bizalmas dolgokat mondjak el neked! Nem vagyok szórakozott, figyelmetlen lány, akit rajta lehet kapni.

Nevetett.

– Kitűnő! Hát te valóban zseniális lettél volna! Neked aztán valóban csodaszép jövőd, elbűvölő életed, sorsod lett volna!

– Nekünk már nincs jövőnk, nincs semmilyen sorsunk. Mindössze annyit tehetünk, hogy azzal szórakoztatjuk magunkat, hogy élvezzük a beszélgetést.

– Gúnyolódsz azon, hogy a zöldségekről beszélgetünk? Az, amit te javasolsz, ugyanaz a haszontalan ismétlődés.

Elnevettem magam. Borzasztó élvezetes volt egy hozzám hasonló értelmes beszélgetőpartnerrel az eszmecsere.

– A téma jobban érdekel. Tudjuk, hogy miért zártak be minket ide?

– Nem.

– És hol vannak a többiek?

– Ha vannak is mások, semmit se tudunk róluk. Mivel így vagyunk itt, és életben tartanak minket, ezért azt gondoljuk, valószínűleg másoknak is élniük kell, de erre nincs semmiféle bizonyítékunk, ha pedig ez így van, akkor sincs senkinek fogalma arról, mit is jelentsen ez. Nincs semmi nyom. A felnőtteket gyűjtötték össze, te bizonyára csak tévedésből vagy itt. Az elejétől fogva – nos, igazából nem is annyira legeslegelőször, hisz volt egy időszak, amire senki sem emlékszik egészen pontosan, hanem valamivel később, azaz attól a pillanattól kezdve, ahonnan elménkben összerendeződnek már az emlékek – tudjuk, hogy állandóan gondolkodtunk. A férfiak megölhettek volna téged, de még most sem ölnek meg, vagy esetleg elszállíthattak, elküldhettek volna máshová is, ha van még máshol ehhez hasonló börtön, de akkor a te érkezésed információértékű lett volna számunkra. Viszont az egyetlen dolog, amiben biztosak lehetünk, hogy ők azt akarják, mi ne tudjunk meg semmit. Legvégül arra a következtetésre jutottunk, feltételezhetőleg téged azért hagytak itt, mert minden döntés megfontolandó, határozatuk hiánya pedig egy dolgot jelzett, ezzel tudtunkra hozták: semmit sem szabad tudnunk.

Soha, egyetlen asszony sem beszélt nekem ilyen részletesen, ennyi ideig. Éreztem, hogy mindazt átadta nekem, amit csak tudott, és ettől enyhe szédülés fogott el, ami egyáltalán nem volt kellemetlen. Homályosan emlékeztetett a felemelkedés érzésére, és ígéretet tettem magamnak, átgondolom, mihez is tudok kezdeni ezzel a saját történeteimben.

– És semmi több?

– Semmi.

Nagyot sóhajtott, ismét kézbe vette a munkáját, gépiesen vizsgálgatta.

– És nem is fogunk tudni semmi többet erről. Idővel mind meghalunk egymás után, ahogy az öregség sorban elvisz majd bennünket. Valószínű, hogy Dorothée lesz majd az első, nem jó a szíve. Kinézete szerint elmúlt már hetvenéves. Jómagam nem hiszem, hogy betöltöttem volna már a negyvenet: de évszakok nélkül nem tudjuk követni az idő múlását. Te leszel majd az utolsó.

Elgondolkodva nézett rám anélkül, hogy bármit is mondott volna. Mivel mostanság sokat használtam a képzelőerőmet, kitaláltam, mire gondol: egy nap egyedül leszek a nagy szürke helyiségben. Reggel az egyik őr beadja az élelmet, amit én majd meg fogok főzni a rezsón, eszem, alszom, és végül meghalok egyedül anélkül, hogy valaha megértettem volna a sorsunkat, hogy miért élünk, és azt, hogy miért kényszerítettek ebbe minket. A rémülettől egészen ledermedtem.

– Semmit sem tehetünk?

– Nem találsz köztünk senkit, aki ne gondolt volna már arra, hogy véget vet az életének, de az őrök roppant gyorsan reagálnak. Próbálkozni sem szabad azzal, hogy felkötöd magad: még be sem fejezhetnénk a ruhadarab rácshoz rögzítését, máris ott teremnének. Marie, aki ott ül, és Dorothée-val beszélget, sztrájkolni próbált az evés beszüntetésével, éhen akart halni: a korbáccsal üldözték, és addig zaklatták, míg fel nem hagyott vele. Jól tudod, milyen késeket adnak nekünk: vágni egyáltalán nem lehet ezekkel, még a répát is alig lehet lekaparni velük, és megtiltják, hogy megpróbáljuk megélezni valamelyiket. Egyszer, nagyon régen Alice, az egyik legelkeseredettebb asszony rávette az egyik társát, hogy fojtsa meg. Ez éjszaka történt, amikor lekapcsolják a világítást. Azt gondoltuk, hogy az őrök gépiesen járkálnak, és bíztunk mozdulatlanságunk eredményességében: de ők állandóan, a fény lekapcsolása után is figyelmesen szemmel tartanak bennünket, így akkor is egyből rájöttek, miről van szó, és azon nyomban meghallhattuk a korbácsot.

– Soha egy ujjal sem érnek hozzánk.

– Annak idején vertek minket, és nagyon lassan gyógyultak be a sebeink. Nem tudjuk, miért hagytak föl ezzel. Minden lázadás hiábavaló. Meg kell várni, míg meghalunk.

Újra varrni kezdett. Egy ruha kevésbé viseltes darabjait varrta össze, de fogalmam sincs, mit készített belőle. Ha belegondolok, úgy vélem, hogy a szövetdarabok szinte bőkezűségnek számítottak: meleg volt a pincében, és ruha nélkül is élhettünk volna ott lenn. Magam elé idézem a helyiség közepén álló két latrinát, ahol – mivel mi, a negyven nő voltunk együtt – szinte állandóan ült valaki, és végezte a dolgát, ezért kötve hiszem, hogy az őrök a szemérmességünkre való tekintettel engedték meg, hogy ruhával takarjuk a testünket. Ahogy Theát szemléltem, az jutott eszembe, hogy – mivel bizonyára én leszek az utolsó – egy nap majd meg kell tanulnom varrni. Hacsak, amikor meghalnak, nem hagyják rám a ruháikat, és nekem, e rongyok örökösének, életem végéig lesz mibe öltöznöm.

Szomorú voltam. Mindig is utáltam a rabtársaimat, mert közömbösek voltak irántam, de egyáltalán nem törődtem velük. Amikor ideérkeztünk, úrrá lett rajtuk a kétségbeesés, félelemtől reszkettek, én pedig egyedül maradtam: egy megrémült kislány a sok síró asszony között. Ha meghalnak, ismét magamra leszek hagyva. Felgyűlt bennem a harag. Ők tehát végiggondolták ezt a helyzetet, amiben vagyunk, sokat morfondíroztak magukban, és ezekből a beszélgetéseikből teljesen kihagytak engem. Théa volt az első, aki vette a fáradságot, és megosztott velem valamit. Ez a beszélgetés érdekelt, igyekeztem egész lényemmel odafigyelni, végiggondolni, mintha hosszú éveken át nem lett volna ő is ugyanolyan távolságtartó velem szemben, mint a többi asszony.

– Te miért beszélsz ma hozzám?

Szemmel láthatólag meglepődött.

– De hát te jöttél, hogy beszélgess velem – válaszolta. – Mindig egyedül vagy, mintha nem akarnál közénk keveredni.

Azt akartam mondani neki, hogy ők pedig mindig elhallgatnak, ha odamegyek hozzájuk, de egyszeriben őrülten fáradtnak éreztem magam. Talán nem voltam hozzászokva, hogy ilyen hosszasan beszélgessek. Látta, hogy ásítok.

– Nemsokára jönnek, és lekapcsolják a világítást. Készülődjünk az alváshoz! Holnap még beszélgetünk.

Természetesen nem tudtam elaludni, elkerült az álom. Folytatni akartam a történetet, amit Annabelle félbeszakított, amiben én már a zárkában voltam, és a fiatal őr is nemsokára megjelent volna, azonban most nem tudtam koncentrálni erre. Olyankor, amikor egy történetet meséltem magamnak, többnyire érzéketlenné váltam minden rajtam kívülálló dolog iránt, ezen az estén pedig az asszonyok járkálása, ahogy lerakták a matracokat, ahogy sugdolóztak egymás közt, és ahogy lassanként beállt a csönd, most mind mélyen érintett, egészen átjárt. Az elmúlt évekre gondoltam, a szomorú gyászra, az elvesztett férjekre, a gyerekeikre, akiket soha többé nem láttak viszont, a saját anyámra, mert biztosan volt nekem is egy anyám. Nem emlékeztem rá, csupán annyit tudtam, hogy kellett lennie valakinek, akinek én azt mondtam, „anya”, és aki nem volt velem itt, a börtöncellában. Talán meghalt? Összeszedtem azt a néhány információt, amelyeket a katasztrófáról hallottam, s ezt néhány szóban össze lehet foglalni: sikolyok, kétségbeesett üvöltések, tolongás, éjszaka és az egyre inkább elhatalmasodó rettegés.

Azt gondolták, bizonyára elveszítették az eszméletüket – talán egymás után többször is –, aztán minden nagyon gyorsan történt, viszont erre gondolva nagyon is úgy érzem, ennyi magyarázat nem elég. Negyvenen voltunk, semmi kapcsolat nem volt köztünk, pedig előtte mindegyikünknek volt családja, személyes kapcsolatai: rokonai, testvérei, barátai, és kizárólag igen megfontolt, következetes kiválogatással lehetett teljesen idegen embereket így egybeterelni. Théa ezt megerősítette másnap:

– Képzeld csak el, mekkora munka volt ez: gondosan ügyeltek arra, hogy senki se ismerje a másikat. Az ország minden tájáról, sőt több országból is összeszedtek bennünket, ellenőrizve, hogy még véletlenül se kerüljön ide két unokatestvér, vagy két barát, akiket sorsuk már régebben messzire sodort egymástól.

– De miért? Ugyan mit akarnak elérni?

– Minket is majdnem az őrületbe kergetett ez a kérdés. Te pedig túlságosan kicsi voltál, semmit sem érthettél meg az egészből, így csak összekuporodtál a földön, és semmit sem válaszoltál kérdéseinkre.

– Erre nem emlékszem.

– Azt hittük, soha nem fogsz helyrejönni. Mivel tilos volt egymáshoz érnünk, egyikünk sem vehetett a karjába téged, nem próbálhattunk megvigasztalni, sőt nem is volt szabad noszogatni, hogy egyél. Arra gondoltunk, lehetséges, hogy előbb-utóbb meg fogsz halni, aztán egyszer csak újra megmozdultál, lassanként felélénkültél. Ebédidőben odajöttél az ételhez, és elfogadtál néhány falatot. Emiatt persze megszoktuk, hogy előtted sohase hozzuk fel ezeket a dolgokat, ne emlegessük azt a néhány, de nagyon szomorú emléket, mert tudtuk, ezzel bizonyára nagy fájdalmat okozhattunk volna neked. Aztán apránként mi is belefáradtunk, és ma már egymás között sem beszélünk erről. Ez semmit sem segített. Ugyanazok a kérdések, amiket már évekkel ezelőtt is pontosan így feltettünk magunkban, maguktól megkopnak.

– És akkor csak éltek így a kis zöldségeitekkel, minden perspektíva nélkül?

– Nem egészen. A halál a perspektíva – válaszolt szárazan. – Bár magunkat nem tudjuk megölni, de azért egyszer meg fogunk halni. Csak várni kell.

Sohasem gondoltam még át ilyen világosan a helyzetünket. A történeteimben mindig voltak események: az életemben nem lesz soha. Felfogtam, hogy igaza van, a szerelem titkai nem tartoznak rám. Talán csak ők is eljátszották, hogy nálam többet tudnak, valójában azért, mert a lényegesről semmit sem tudnak. Sejtettem, hogy a férfiak nem egészen úgy vannak megalkotva, mint a nők. „De mivel én úgysem fogok férfihoz közelíteni, akkor ugyan milyen jelentősége lehetne ennek a különbségnek? Ezek a lányok egy másik történethez tartoznak, nekik szükségük van arra, hogy felkészítsék őket az esküvőre” – gondoltam magamban.

Nagyon rövidnek tűnt ez a nap, s ezt annak tulajdonítottam, hogy igen erősen, sokat gondolkodtam. Amikor lekapcsolták a fényeket, szét kellett teríteni a negyven matracot: lefekvéshez készülődtünk. Túlságosan kicsi volt a hely, így is szinte egymáshoz értek, és minden reggel összeszedtük őket, hármasával-négyesével egymásba raktuk, hogy tudjunk járkálni, és le tudjunk ülni. Most lefeküdtem, és megpróbáltam folytatni a történetet, de képtelen voltam rá, üres volt a fejem, és valami nagy fájdalmat éreztem a mellkasomban.

– Csukd be a szemed! Ne lássák, hogy nem alszol! – szólt oda a szomszédom.

– Miért?

Ez Francine volt, az egyik legfiatalabb nő, egyik azok közül, akik sohasem gúnyolódtak velem.

– Te nem veszel észre semmit? Úgy élsz itt köztünk, mint egy holdlakó. Ők nem engedik, hogy éjszaka ne aludjunk. Ha nincs csukva a szemünk, akkor odahívnak a rácshoz, fel kell kelni, odamenni, és be kell vennünk a tablettákat.

– Odahívnak? De hát sohasem szólnak hozzánk!

– Ó! Ők az ostorral kommunikálnak velünk!

Jól értettem, mit akart mondani. Nagyon ritkán fordult elő, hogy egy asszony nem engedelmeskedett: de akkor aztán hallhatta, hogy a korbács elcsattan mellette, s ez mindaddig ismétlődött, míg nem teljesítette a parancsot. Az őrök fáradhatatlanok és kifejezetten ügyesek voltak, egymás után hússzor is el tudták pattintani az ostort annak füle mellett, akit engedelmességre akartak késztetni, és mindig volt egyvalaki az asszonyok közül, aki már nem bírta, és így segített nekik. Amikor Alice, akit evésre kényszerítettek, meg akarta fojtani magát kötéllé sodort ruhájával, Clotilde idegei felmondták a szolgálatot, megakadályozta a halált, amellyel Alice mindig fenyegetőzött, de végül semmi sem lett belőle. Becsuktam a szememet.

– Mi akadályoz meg abban, hogy el tudj aludni? – kérdezte Francine.

– Te hogyan tudsz aludni?

Nem válaszolt. Éreztem, hogy erős zokogás kezdi szorítani a torkomat.

– Sírni lehet? Tabletták nélkül…

– Nem. Jobb, ha visszafogod magad.

És akkor valami egészen fura dolog történt velem: megmagyarázhatatlan vágyat éreztem ahhoz, hogy a karjaiba vessem magam, s ez olyan hirtelen, olyan váratlanul ért, egészen hatalmába kerített. Mielőtt felfogtam volna, mit is csinálok, rávetettem magam.

– Állj! – zihált félelmében.

A korbács pedig ebben a pillanatban elsuhant a fejem fölött. Rémülten visszahőköltem, ez volt az első alkalom, hogy célba vettek. Még most is elfog a reszkető félelem, ha rágondolok. Hanyatt estem, lihegve, mintha futottam volna.

Még hogy futottam! Soha életemben nem futottam még!

Pedig nagyon jól tudtam, hogy nem érhetünk egymáshoz, és mivel nem is ismertem más rendet, ezt egészen magától értetődőnek tartottam. Az a lendület, ami az imént magával ragadott, bennem nagyon furcsa, zavaros érzéseket keltett: kéz a kézben járni, egymást átkarolva sétálni, megölelni egymást, ezeket a kifejezéseket mind ismertem, és olyan gesztusokat jelentettek, melyek számomra teljesen ismeretlenek voltak. Egy séta? Emlékeztem talán a gyepre, és a változó évszakokra, hisz ezek a szavak egészen messziről visszhangra találtak bennem, de igen gyorsan el is haltak. A szürke falakat ismertem, melyekről hullik a vakolat, a tizenötször tizenöt centiméteres négyzetekből álló vasrácsokat, és a börtönőröket, akik rendszeresen körbe-körbe masíroztak a zárkánk körül.

– Mit akarnak tőlünk? – tettem fel a kérdést újra.

Vállat vont.

– Csak azt tudjuk, amit nem akarnak.

Elfordult, és egészen nyilvánvaló volt, hogy most nem fogja folytatni a beszélgetést. Théa volt az első, aki hajlandó volt hosszasan elbeszélgetni, és talán ő lesz az egyetlen?

Próbáltam csukva tartani a szememet, bízva abban, hogy ha úgy teszek, mintha aludnék, akkor majd elnyom az álom. Most értettem meg először, hogy reménytelenségben, teljes kétségbeesésben élek. Távol tartottam magam tőle: azt hittem, bosszúból teszem, és most hirtelen megvilágosodott előttem, hogy óvatosság volt bennem, és ezek a nők, akik úgy élnek, hogy fogalmuk sincs, mit is jelent az életük, igazán őrültek. Akár felelősek voltak érte, akár nem, a körülmények hatására megbolondultak, értelmük megzavarodott, mert a létezésükben már semminek nem volt értelme.

Nem tudom, hány éves lehettem. Mivel nem volt havi vérzésem és gyakorlatilag a mellem se fejlődött ki, néhányan azt gondolták, még nem vagyok tizennégy – talán tizenhárom éves lehettem –, de Théa, aki értelmesebb volt a többieknél, azt gondolta, már biztosan tizenöt vagy tizenhat éves voltam akkoriban.

– Nem tudjuk, mióta vagyunk itt. A te termeted már nem olyan, mint egy gyermeké, és egyeseknek már régóta nincs is menzesze. Ez nem a kor miatt van. Anna fiatalasszony, nincsenek ráncai, neked sem, azt mondják, nekem sincs, és nem a menopauzától száradunk ki, hanem a reménytelenség tesz tönkre.

– Akkor hát a férfiak olyan fontosak voltak?

Rázta a fejét.

– A férfiak, kicsim, az maga volt az élet. Velük lenni annyi volt, mint élni, mint életben maradni. Ugyan mik vagyunk jövő és utódok nélkül? Egy elszakadt lánc utolsó láncszemei.

– Az élet oly sok örömet tartogatott?

– Neked jóformán fogalmad sincs, milyen, amikor saját életed, sorsod van, és nem is tudod elképzelni, milyen az, amikor az embert megfosztják a sorsától, ahogy minket. Nézd, hogyan élünk: úgy kell tenni, mintha reggel lenne, mert felkapcsolták a világítást, majd ételt adnak, és egy adott pillanatban lekapcsolják a fényeket. Mi még csak abban sem vagyunk biztosak, hogy huszonnégy órás ritmusban élünk-e, ugyan hogyan tudnánk mérni az időt? Abszolút nincstelenségbe taszítottak minket.

Hanghordozása kemény volt, mereven nézett maga elé, és újra csak azt éreztem, sírni tudnék. Összegömbölyödtem.

– Mi van veled?

A hangja hirtelen olyan gyengéd, olyan dallamos lett, hogy egészen beleborzongtam: mintha simogattak volna. Nos, végül is azt is mondhatnánk: valami oly csodálatos, finom dolog áradt szét bennem, amitől megijedtem. Még jobban összekuporodtam.

– Nem akarok már beszélni – mondtam neki. – Jobb volt, amikor nem értettem semmit, amikor utáltalak mindnyájatokat, mert titkokat őriztetek. De nincsenek titkaitok. Nincsen semmitek, és nincs is semmi, amitek lehetne.

– Ugyan mit gondoltál, milyen titkaink lehetnének?

Tudatlanságom már nem volt megalázó számomra, mióta megismertem egy olyan tudást, mely túlságosan fájdalmas volt ahhoz, hogy el lehessen viselni.

– Hogyan kell szeretkezni, mivel, és mi történik olyankor? Hát ilyesmi. Itt vannak, történeteket mesélnek egymásnak a múltból, célozgatásokat tesznek, miközben majd megpukkadnak a nevetéstől, és hirtelen elhallgatnak, amikor közeledem. Azt hittem, hogy ez a fontos, és ez az, ami nem használ semmit.

– Szegény kicsim! – mondta oly gyöngéden és szomorúan, hogy kicsordultak a könnyeim.

Az őrök eltűrték a sírásunkat mindaddig, míg csendesen, viszonylagos nyugalommal tettük, minden zaklatottság nélkül: ilyenkor nem csattant a korbács.

Egy kis nyugtalanság támadt, mert megkaptuk az ennivalót. Ha reggel óta másodszor éreztünk éhséget, azt mondtuk, biztosan este van már. Megfőztük, ami volt, ettünk, és nem sokkal ezután kialudtak a fények. Az asszonyok azt beszélték, hogy a katasztrófa előtt az volt a szokás, hogy háromszor ettek naponta, reggel, délben és este, azonban naponta csak kétszer jött meg az étvágyunk, és egyáltalán nem volt biztos, hogy ugyanabban a ritmusban tartottak bennünket, ahogy előtte éltünk. Ez egyike volt azoknak a vitáknak, amiket állandóan felvetettünk, de sohasem oldódtak meg, hiszen semmi sem változott. Mivel nem dolgoztunk, nem volt olyan sok ételre szükségünk, így elég volt a két étkezés? Olyannyira kizökkent a testünk a megszokott ritmusából, hogy már képesek voltunk nyolc-tíz óránként elaludni? És mindezekkel együtt egyáltalán tudtuk-e, hogy hány órát aludtunk? Talán nyolc órán át tartottak ébren minket, és négy-, esetleg hatórás éjszakát biztosítottak nekünk az alvásra? Az őrségváltás időszakai egyáltalán nem voltak harmóniában a mi életünkkel, néha a nappal kellős közepén, néha éjszaka váltottak, esetleg kétszer is egy nap alatt. Nézegettem őket, és közben összeszedtem azt a kevés tényt, amit megtudtam, és megdöbbentett, hogy most biztosan nincs itt az a kék szemű fiatal őr. Aztán hirtelen megláttam, ahogy a rács mellett járkál, s ekkor tudatosult bennem, hogy már több napja nem is gondoltam rá, és történeteket sem meséltem magamban. Ugyanolyan jóképű volt most is, mint mindig.

Elmentem a tányér ételemért, és odaültem Théa mellé.

– Szép, jóképű, csinos – kérdeztem tőle –, ugye ezek a kifejezések még a hajdani időből származnak, régről, amikor még történt valami?

Hosszan nézett rám, aztán elfordította a tekintetét.

– Szép voltam – mondta. – Azt nem tudom, most szép vagyok-e, ehhez kellene egy tükör. A hajam deressé vált, de ez nem jelenti feltétlenül azt, hogy megöregedtem, a családomban korán őszültek az asszonyok. Összekuszálódtak az emlékeim, azt hiszem, úgy huszonnyolc éves lehettem, amikor bezártak ide. Eleinte törődtem még azzal, hogy szépen megfésülködjek, és nagyon bosszantott, amikor elveszítettem a hajkefémet.

Halkan beszélt, suttogva, mintha csak magához szólna, de én tudtam, hogy nekem mondja.

– Majd ezután a ruhám is elkopott. Csinos, divatos, csipkés-fodros nyári ruha volt, olyan finom, vékony anyagból, ami nem tart ki sokáig. Az elsők között voltam, akik olyan tunikát viselnek, amiket most készítünk. Mára nem maradt egyetlen ruha sem az eredeti ruhatárunkból, még rongyokban sem, hisz az utolsó cérnáig elhasználtuk már azokat. El sem tudod képzelni, milyenek voltak.

– A férfiak miatt kellett szépnek lenni?

Ebben eléggé biztos voltam, mindazonáltal eléggé ellentmondásos kijelentéseket hallottam erről.

– Igen. Voltak, akik azt vallották, hogy önmagadért vagy szép. De mit akarsz, ugyan mit kezdhetünk a saját szépségünkkel? Saját magamat szerethetem úgy is, ha púpos vagyok, vagy bicegek, de ahhoz, hogy mások szeressenek, ahhoz kellett a szépség.

– És én? Szép vagyok? Bájos vagyok?

Láttam, ahogy elmosolyodik, de ez a mosoly szívet szorongató mosoly volt.

– Igen – mondta –, te kétségtelenül a legszebb lányok közé tartoztál volna, mert nevettél volna, és nem lett volna ez a dühös fintor az arcodon, no és kacérkodtál volna a fiúkkal.

– Néha provokálom azt a fiatal őrt – vágtam rá ösztönösen.

Most esett le a tantusz.

Amikor történeteket meséltem magamnak, mindig ott ültem egészen közel a rács mellett, azon a részen, ahol ő járkált fel s alá. Lassú, kimért léptekkel haladt, ahogy mindig, figyelmesen ellenőrizve, mi történik a zárkában. Én pedig mozdulatlanul ott guggoltam, egészen felé fordultam, és követtem a tekintetemmel, szinte szemmel tartottam őt, figyeltem, és mivel ő bizonyára mindent látott, nem tudott elvonatkoztatni attól, hogy egyfolytában őt nézem. Csak egy üldögélő lány, formátlan tunikában. Hosszú hajam volt, amit hátul összefogtam: ezen kívül nem tudtam, hogy nézek ki. Még a szemem színét sem tudtam, amit Théa mondott meg később, és el sem tudtam képzelni, mit is jelent a legszebbek közé tartozni. Nem tűnt fel nekem, hogy bármelyik nő szép lett volna: tiszták voltak, azt a kevés szappant, amivel elláttak bennünket, a testünk és a hajunk ápolására őriztük, és mindig rendezett volt a kinézetünk. Majdnem mindnyájunknak hosszú haja volt, mert nem tudtuk vágni semmivel, ahogyan a körmeinket sem, amelyek – mihelyt egy adott hosszúságot elértek – rendszerint letörtek, és ábrázatunk szomorú volt, kivéve azokat a pillanatokat, mikor idegesen nevetgéltünk. Nem tudom, milyen kifejezés ült ki az arcomra, amikor a fiatal őrt bámultam: egészen lefoglalt, csupa szem voltam. Ő sohasem mert rám nézni: biztos voltam benne, nagyon jól tudja, hogy nézem, és ettől zavarban volt.

– Szeretném elbizonytalanítani. Hátha elveszíti a nyugalmát.

– Ugyan miért? – csodálkozott Théa.

– Nem is tudom. Hogy így hatalmam legyen fölötte. Korbács van náluk, és arra kényszerítenek minket, amire csak akarnak, de a semmit akarják. Mindent csak megakadályoznak, korlátoznak. Azt szeretném, ha zavarba jönne, nyugtalanná válna, félelem töltené el, hogy ne tudjon többé azonnal reagálni. Az sohasem volt tilos, hogy leüljünk, és bámuljunk.

– Talán ezt is meg fogják tiltani. Mindent megtiltanak, amihez csak kedvük van.

– Nos, akkor legalább elismerik, hogy létezem. Ha olyan dolgot teszel, amit már egyszer megtiltottak, akkor a cselekedetre figyelnek. Ha azt csinálod, amit még nem tiltottak, és közbelépnek, akkor nem a cselekedet vonta magára a figyelmet, hanem te magad.

Ő volt a legintelligensebb, legokosabb az asszonyok közül, de ráébredtem valamire, amire ő sem gondolt soha: én legalább olyan okos vagyok, mint ő! Kellemes bizsergés futott át rajtam, és rámosolyogtam.

– Etetnek negyven nőt, fűtenek nekik, és ellátják őket mindazzal, ami az öltözékhez kell. Számukra nekünk még nevünk sincs, és úgy kezelnek minket, mintha semmiben sem különböznénk egymástól. Pedig én én vagyok. Nem egy negyvenedik a karámból, nem egy állat a többi között. Addig fogom nézni őt, míg zavarba nem hozom.

Gondolatom merészsége szinte fojtogatott. Évek óta itt éltünk, teljes tehetetlenségbe sodorva, megfosztva mindentől, még az öngyilkosság lehetőségétől is, még szükségünket is mindenki szeme láttára végezzük, szarni is az ő szemük láttára szarunk: én pedig zavarba akarok hozni egy börtönőrt, és hiszem, hogy megtaláltam ennek módját, rendelkezem az ehhez szükséges eszközökkel.

– Ne mondj el senkinek semmit! Nem akarom, hogy az asszonyok tudják, mi zajlik. Akkor megváltoztatnák a viselkedésüket, biztosan nem tudnák megállni, és én minden hatalmamat elveszteném.

– És ha mindannyian elkezdenénk nézni őket? Akkor nem lennének még inkább zavarban?

– Szerintem egyáltalán nem zavarná őket.

A gondolatok villámgyorsasággal cikáztak bennem, káprázatos bizonyosságot hoztak magukkal, és egészen biztos voltam tévedhetetlenségükben. Honnan vettem mindezeket? Még most sem tudom, egyszerűen óriási örömöm telt mindabban, ami az elmémben zajlott.

– Valami, amit mindenki csinál, annak nincs értelme. Akkor az csak egy szokás, hagyomány, amelynek eredetét sem tudjuk, csak gépiesen ismételjük. Ahhoz, hogy az őr összezavarodjon, egyedül kell őt néznem.

Théa elgondolkodott. Nem vagyok egészen biztos benne, hogy teljesen megértett. Ám rendíthetetlen tekintély hajtott, és semmi sem tudott volna megállítani.

– Nem tudom, hová vezet ez az egész – mondtam neki –, de ami csodálatos benne: az abszurd életünkben valami teljesen váratlan dolgot találtam ki.

Szelíden bólintott.

– Menj – szólt halkan –, én is tovább gondolom ezt, gondolkodom még rajta.

Én pedig újra felvettem szokásos pózomat: keresztbe tett lábakkal leültem, és tekintetemet a fiatal őrre szegeztem.

* * *