A mű eredeti címe: Glorious Rivals

First published in the U.S. in 2025 by Little, Brown and Company

Hachette Book Group

1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

Little, Brown and Company is a division of Hachette Book Group, Inc.

The Little, Brown name and logo are registered trademarks

of Hachette Book Group, Inc.

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Szöveg © Jennifer Lynn Barnes, 2025

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2026

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel,

intézményekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel

csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-861-4 (papír)

ISBN 978-963-614-957-4 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2026-ban.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Lisa Yoskowitznak

ELŐHANG

A Játékok játékának el kell jutnia a végkifejletig. Ebben a nő biztos volt, hiszen ezen múltak az alaposan kidolgozott tervei. És persze az is számított, hogy pontosan mi lesz ez a végkifejlet.

Nem volt egyszerű feladat olyan finoman befolyásolni az eseményeket, hogy senki ne figyelhessen fel erre a láthatatlan kézre, de a nőnek az ilyen finom terelgetés volt a szakterülete.

Alice gondoskodott róla, hogy értsen hozzá.

1. FEJEZET

LYRA

Grayson Hawthorne-t megcsókolni olyan volt, mint kiszakadni az idő fogságából. Abban a pillanatban semmi más nem létezett, sem a talaj a lába alatt, sem a ház romjai, sem a sziklaszirt. Csak ez. Minden apró felület, ahol a testük összeért. Az ajkuk. A szakadozó lélegzetük.

„A készülő, de jó értelemben vett katasztrófa.” Odette Morales szavai még ott csengtek Lyra fülében. „Egy Hawthorne és egy lány, akinek minden oka meglenne rá, hogy messzire elkerülje a Hawthorne-okat.”

Grayson mintha meghallotta volna a gondolatait, lassan elemelte az ajkát az övéről.

– Ennél általában több önuralmam van – szólalt meg gyötrően mély hangon.

– Ennél általában több eszem van – válaszolta Lyra, de közben nagyon is tudatában volt annak, mennyire közel van még mindig egymáshoz a szájuk, és mennyire közel járnak ahhoz, hogy megismételjék az előbbi jelenetet. Ez a csók, az első csókjuk ugyanis az eget és a földet is megrengette.

És szinte biztosan eget rengető hiba volt.

A szél feltámadt Lyra háta mögött, és a lány arcába fújta a copfját. Meg Grayson arcába is. A fiú felemelte a kezét, és miközben megszelídítette és hátrasimította a tincseket, a szél olyan hirtelen elállt, hogy Lyra képtelen volt szabadulni a teljességgel komolytalan gondolattól, hogy Grayson a puszta akaraterejével parancsolt az elemeknek.

Elméje egy zugában azonnal felharsant a vészcsengő: ő itt Grayson Hawthorne. Talán nem az a rideg, öntelt, felfuvalkodott burzsuj, akinek huszonnégy órával ezelőtt hitte, de attól még Hawthorne. Az ereiben annyira kék vér folyik, hogy az már ultramarin. A Játékok játéka pedig hamarosan véget ér, és akkor ők újra azok lesznek, mint korábban: két idegen – vagy annál csak egy leheletnyivel többek –, akiknek minden okuk meglenne rá, hogy messzire elkerüljék egymást.

„Közel sem tudtok annyit, mint hiszitek. Egyikőtök sem.” Odette egy másik figyelmeztetése éledt Lyra emlékei között, de még ez sem volt képes elvonni a figyelmét arról, hogy továbbra is annyira közel áll Graysonhoz, hogy minden egyes lélegzetét érzi a bőrén.

– Aludnunk kellene egyet a játék második szakasza előtt. – A lány hangja mélyen és rekedtesen csengett, pedig ő gyakorlatiasnak szánta.

A játékosok tizenkét órát kaptak, hogy kipihenjék az első forduló megpróbáltatásait, de Lyra eddig a nyugalomnak még a közelébe sem került.

– Valóban – helyeselt Grayson, ám ahelyett, hogy egy tapodtat is távolodott volna a lánytól, az ujjával finoman végigsimított az arcán, és ezzel úgy vette el a lélegzetét, mint egy született tolvaj. – Amit mondtam, komolyan gondoltam, Lyra. Mindent megoldunk majd. A játékot és a többit.

A többit. Grayson ennél finomabban nem is fogalmazhatott volna, de már ez a semmitmondó szó is újabb veszélyesebb szavakat idézett fel Lyra emlékei közül.

„Ez egy Hawthorne miatt van.”

„Alice Hawthorne.”

„Ómega.”

„Mindig három van.”

Lyra hátrált egy kicsit, hátha úgy sikerül tisztábban gondolkoznia és a következő lépésekre összpontosítania. Azon a helyen álltak, amely valaha egy pazar villa tengerre néző terasza volt. Az épületből mára csak üszkös rom maradt, ez emlékeztetett arra, hogy a legnagyszerűbb dolgok is könnyen elporladnak.

– Engem ideküldött valaki. – Lyra erre összpontosított. – Valaki beszervezett ebbe a játékba. És bárki legyen is az, tud az apámról. – Elfordította a fejét, hogy ne kelljen állnia Grayson átható, szürke tekintetét. – Csak bábu vagyok valaki kezében. Vagy fegyver. Vagy bomba.

Ez volt ugyanis a logikus következtetés: nyilván azért küldték neki a meghívót, mert elrendezetlen ügye van a Hawthorne családdal. Vagyis az apja halála miatt, amelyben szerepet játszott Alice Hawthorne is.

– Te nem vagy fegyver senki kezében, Lyra – jelentette ki Grayson, és a hanglejtéséből egyértelmű volt, hogy a vitákban a legritkább esetekben marad csak alul. – És bomba sem. Bábu meg a legkevésbé.

– Akkor mi vagyok? – A lány tekintete úgy talált vissza a célpontra, akár egy rakéta.

– Nem fegyver, de attól még halálos – felelt Grayson nagyon nyugodtan és csendesen. – A szó legjobb értelmében.

Hogy képzelte, hogy ilyeneket mond, ráadásul úgy, mintha komolyan gondolná? Lyra még messzebb akart távolodni tőle, de Grayson megmarkolta a vállát, és mielőtt a lány észbe kaphatott volna, már egy fordulattal helyet cserélt vele, hogy ő álljon a sziklaszirt peremén, Lyra pedig a lélegzetelállító tengeri kilátással szemben. A szakadék és a lány közé helyezkedett.

– Nem szorulok a védelmedre, Hawthorne.

Grayson felvonta a szemöldökét.

– Ebben nem értünk egyet.

A víz felől újra feltámadt a szél. Hidegfront érkezik. Lyra alig észrevehetően megborzongott. A fiú végigmérte, aztán kigombolta a tökéletesen a testére szabott zakó felső gombját. A középső következett volna, de a lány megállította.

– Mit csinálsz? – Nem is elsősorban a zakóról beszélt, és Grayson elég jól olvasott a sorok között ahhoz, hogy ezt megértse. Mit csinálunk?

– Azt hiszem, ez elég nyilvánvaló. – Kioldotta a harmadik gombot is.

Amint a fiúról lekerült a zakó, Lyra teste azonnal emlékezni kezdett. Az ajkam és a te ajkad. A szaggatott légzésünk.

– Eszedbe ne jusson felajánlani azt a zakót! – acélozta meg magát.

– De fázol. – Grayson szája mosolyra húzódott. – És azt hiszem, az már kiderülhetett számodra, hogy ha felmerül egy probléma, én azt megoldom.

Ez sokkal, de sokkal többről szólt, mint egy nyavalyás zakóról. Mindkettőjük családjáról és egy egyelőre ismeretlen fenyegetésről… Odette Moralesről, az egyetlen személyről, aki ismerhette a dolgok hátterének és összefüggéseinek legalább egy részét, és feladta a Játékok játékát, lemondott a dollármilliókról, mert szerinte Lyra és Grayson valamiféle veszélyt jelentett.

„A készülő, de jó értelemben vett katasztrófa.”

– Nincs szükségem a zakódra – szegte fel az állát makacsul Lyra.

– Talán nekem van szükségem arra, hogy odaadjam – vetette fel a fiú. – Mi van, ha a lovagiasság számomra egy megküzdési stratégia?

– Figyelmeztetlek, Hawthorne, ha megpróbálod rám adni a ruhádat, te is megkapod az enyémet. – Lyra már emelte a kezét a melegítője cipzárjához, bár igazság szerint az a felső olyan vékony volt, hogy inkább csak egy hosszú ujjú pólónak számított.

Grayson megtorpant, és felmérte, vajon a lány blöfföl-e.

Egyáltalán nem blöffölt.

– Megértettem a figyelmeztetést – közölte hamiskásan, és visszavette a zakóját.

A lány összevonta a szemöldökét.

– Miért érzem úgy, mintha ebben a vitában végül én maradtam volna alul?

– Mert még mindig eltakarom előled a sziklaszirt szélét – válaszolt Grayson.

2. FEJEZET

LYRA

Volt idő, amikor Lyra hagyta volna, hogy valaki más védelmezze, de annak már vége. Az azelőtt volt, hogy jöttek a rémálmok. Azelőtt, hogy rájött, egészen addig hazugságban élte az életét.

A szülei évekig meghagyták abban a hitben, hogy ő normális. Engedték, hogy úgy éljen, mintha a gyerekkorát meghatározó trauma meg sem történt volna, mintha a vér szerinti apja nem rabolta volna el az óvodából, és nem ölte volna meg magát a szeme láttára. Ám amint ezek az emlékek visszatértek, Lyra úgy érezte, mintha a korábbi életében minden kibillent volna a helyéről, és az a lány, aki addig volt, nem is létezett volna soha. De senkinek nem akarta elárulni, miért változott meg, ezért úgy tett, mintha minden rendben lenne. Megjátszotta magát, ameddig csak tudta.

Grayson Hawthorne viszont átlátott a színjátékon, ezért Lyrának szembe kellett néznie a lehetőséggel, hogy talán sérülni fog. Ráadásul Grayson szörnyen megnehezítette, hogy továbbra is egyedül gondoskodjon magáról. Ő volt a kéz Lyra tarkóján, amely visszarántotta a sötétségből, aki győzködte, hogy nem kell folyton jól lennie.

Pedig igenis kellett.

Ezért ahelyett, hogy hagyta volna, hogy a fiú elkísérje a sziget északi csücskén álló, rejtvényekkel teli villába, Lyra figyelmeztette, nehogy követni merje, aztán újra elindult futni.

Annak ellenére, hogy már így is túlerőltette magát.

Annak ellenére, hogy tudta: a következő feladatokhoz a lehető legfrissebb elmére lesz szüksége.

Azért futott, mert a gondolatai összevissza kavarogtak. Azért futott, hogy a teste elfelejtse végre Grayson testét. Azért futott, mert képes volt rá.

A fiú valószínűleg megérezte, hogy most tényleg nem lenne bölcs a nyomába eredni, ezért hagyta őt elmenni. Lyrának pedig végül sikerült addig hajszolnia magát, amíg a testét már nem kísértette Grayson érintésének emléke. Amíg az égő izmain és a tüdején kívül nem maradt más, csak a sziget, amit saját maga kiterjesztett részének érzett: vadnak és szabadnak, sérültnek és megviseltnek, gyönyörűnek és veszélyesnek. A Hawthorne-sziget csupa meredély és szakadék, őshonos fű és magasba törő fa, sziklás szirt és néhol egy-egy vékony partsáv volt, körülötte pedig mindenfelé a végtelennek tűnő óceán hullámzott.

Előző nap Lyra többször is, szinte önkéntelenül a megperzselődött erdőnél találta magát, aznap azonban a déli és keleti partrészen maradt. Futáshoz messze ez bizonyult a legnehezebb terepnek az egyenetlen talaj miatt, ahol jószerivel csak tüskés bokrok nőttek. Ránézésre egyáltalán nem hasonlított arra a helyre, ahol a lány felnőtt, ő a Hawthorne-sziget legérintetlenebb részét valahogy mégis ugyanolyannak érezte, mint a Mile’s Endet: soha nem változónak és valódinak, amelyhez egyetlen civilizáltabb környezet sem fogható.

Lyra hagyta, hogy futás közben átjárja ez az érzés, és kikristályosítsa benne a célt. Azért nevezett be a Játékok játékába, hogy megmentse a családi birtokukat. Minden és mindenki más ráért.

Amikor elég messzire ért, megállt, hogy megbámulja a délkeleti partszakasz lélegzetelállító látképét. Odakint a vízből hatalmas boltíveket tartó kőoszlopok vetítettek túlméretezett árnyakat a kékeszöld vízre. Úgy festettek, mintha egyenesen az ókori Rómából kerültek volna oda. Alattuk pedig egy kikötőt látott.

Lyra lihegve lépett a két kisebb mólóra merőlegesen álló, nagyobb dokkra. Rettenetesen kimerült, de még kisétált a platform végére, és végigkémlelt a vízen. Különös érzés kerítette hatalmába, mintha kérges ujjak simítottak volna végig a lapockái között. Megperdült, és végigmérte a szigetet, de senkit nem látott.

Egyedül volt.

Nagyot sóhajtott, és visszafordult az óceán felé, megpróbálta kivenni a távolban a szárazföldet, de nem látta. Semmi más nem tárult a szeme elé, csak a víz, a felette lebegő vékony köd, a hullámokon táncoló fények és árnyak.

És mégis…

Mégis. Ahogy állt ott a Csendes-óceánt bámulva, Lyra határozottan úgy érezte, mintha valaki figyelné.

3. FEJEZET

GRAYSON

Grayson megvizsgálta a csuklóján hordott okosórát. Minden továbbjutott játékos kapott egy ilyet, így hát biztos volt benne, hogy a szerkezet másra is jó, nem csak az időt mutatja, de az alapos vizsgálata során arra jutott, hogy a Játékok játékának ebben a pillanatában csupán két képernyő között váltogathatott. Az egyik az óra volt, a másik pedig egy jel.

A pikk.

A játék első szakaszában a résztvevőket három csoportra osztották. Ez volt a kőr, a káró és a treff. A fiú azonnal rájött, hogy mit jelent a negyedik kép. A pikk a színfalak mögött rejtőző szervezők jele. Grayson kezdettől fogva felismerte a feladatokban és a szervezésben a testvérei és Avery keze nyomát, beleértve, hogy játékost csináltak belőle, amiről egyébként még határozottan el akart beszélgetni velük, de jelen pillanatban ennél fontosabb témája is akadt.

Megérintette a pikk jelet, mire a képernyőn egy szövegdoboz és egy billentyűzet villant fel. Itt tudott üzenni a játékmestereknek. Grayson gondosan megválogatta a szavait. Egy egyszerű anagrammát választott, amiből a testvérei és Avery pontosan megérthették, hogy ez egy Hawthorne-kérés – azaz egyáltalán nem kérés.

„Benn lelkünk szél.”

Türelmesen várt a válaszra, és hamarosan kapott is egyet.

„Északi part.”

Grayson tapasztalatból tudta, hogy ha azt írja a testvéreinek, „beszélnünk kell”, akkor jobb, ha mindenre felkészül. Némely beszélgetés robbanásokkal járt, és volt, amelyikben helikopter is előkerült. Számíthatott még kardpárbajra, iszapbirkózásra, karaokéra és ökölharcra is. De az a testvér, aki a Hawthorne-sziget északi partján csatlakozott hozzá, ezek legtöbbjére nem volt hajlamos.

– Helló, Nash – üdvözölte Grayson anélkül, hogy levette volna a szemét a tengerről, még mielőtt a bátyja a látókörébe lépett volna.

– Úszni támadt kedved? – biccentett a legidősebb Hawthorne testvér a habok felé.

– Ahhoz kicsit hideg van – válaszolt az öccse.

– Ez eddig soha nem tántorított el.

– A pszichológusom eltiltott – közölte unottan Grayson. – Szerinte az úszás számomra a káros perfekcionizmus eszköze, amivel direkt annyira kifárasztom magam, hogy már semmit ne érezzek. És állítólag egészségesebb, ha megélem az érzelmeimet és a gondolataimat.

Például azt a gondolatot, hogy: Vannak hibák, amelyeket érdemes elkövetni.

Vagy hogy: Miért ne lehetnék vele? Akár most is. Miért ne?

De Grayson nem azért kérte ezt a találkozót, hogy az érzéseiről beszélgessen.

– Veszély fenyeget – közölte Nashsel. – Vagy legalábbis a veszély lehetősége. Lyra Kane egy ismeretlen harmadik féltől kapott meghívót a Játékok játékára. Valaki ideküldte őt.

Nash végiggondolta ezt.

– És vajon mi oka lenne ilyet tenni bárkinek?

Hát ez az!

– Kiderült, hogy a családunknak lehet valami köze Lyra apja halálához. – Grayson még saját maga számára is sokkal nyugodtabbnak tűnt, mint amilyennek valójában érezte magát. – Öngyilkosság. A lány jelen volt. Négyévesen. – Bele sem mert gondolni, milyen hatással lehet egy ilyen emlék az emberre. Legszívesebben már a gyerek nevében hadat üzent volna a felelősöknek, nem beszélve a nőről, akivé az a gyerek felnőtt.

Grayson eddigi életében összesen négy nőt csókolt csak meg, beleértve Lyrát. De vele azt is hagyta, hogy eltöltsék az érzelmek. Az összes érzelem.

Lyra Kane csókja éppen olyan volt, mint a mozgása: kecses és tudatos, mintha egy csók az egész testének összehangolt részvételét kívánná meg.

– Mekkora veszélyt jelent a lány? – kérdezett rá Nash szinte félvállról, de a testvérét nem tévesztette meg. Ha egyikükre veszély leselkedett, akkor mindannyiukra veszély leselkedett, a legidősebb Hawthorne pedig mindig megvédte a szeretteit.

– Nem Lyra jelenti a veszélyt – szögezte le Grayson. Nem fenyegetésnek szánta a kijelentést, de így sikerült.

Nash oldalra billentette a fejét.

– Egész pontosan mennyire zúgtál bele, öcsi?

– Csak egy napja ismerem – vágta rá automatikusan Grayson.

Nash hintázni kezdett a cowboycsizmája sarkán.

– Libbel én szinte azonnal tudtam.

Libby Ginks, vagyis most már Libby Hawthorne Nash felesége volt. Grayson szája széle önkéntelenül felfelé húzódott, amikor eszébe jutott a sógornője és a két baba, akiket várt.

– Hogy van Libs?

– Kicsit kívánós. És kicsit harapós. – Nash elvigyorodott. – De szinte ragyog. – Értő tekintettel fordult az öccse felé. – Még egyszer kérdezem, Gray: mennyire zúgtál bele ebbe a lányba, aki nem jelent veszélyt?

Grayson a láthatárra szegezte a tekintetét. Hadd jöjjenek az érzelmek!

– Eléggé.

Nash halkan füttyentett.

– Jamie-nek igaza volt, ez tényleg mókás lesz.

– Örülök, hogy szórakoztathatlak benneteket – nyögte be Grayson szárazan. – De nem „mókázni” hívtalak ide. Mit tudunk a tegnapi áramszünetről?

A játék első szakaszában egy időre a generátor és a tartalék generátor is csődöt mondott.

– Xander szerint mókusok a tettesek.

– Mókusok? – Grayson hangján egyértelműen hallatszott, mennyire kételkedik ebben.

– A szigetet teljesen lezártuk – nyugtatta Nash.

– A sziget vagy nincs annyira lezárva, mint gondolod, vagy Lyra szponzorának van egy másik embere is a játékban. – Grayson ezután a rá jellemző hatékonysággal beszámolt a megperzselődött erdőben talált üzenetekről, amelyeken Lyra halott apjának nevei, jobban mondva álnevei szerepeltek. – És javaslom, hogy Odette Moralest is tartsa szemmel valaki most, hogy kiesett a játékból. Ugyanis tud valamit.

– Mégis micsodát?

Grayson semmi okot nem látott a titkolózásra.

– Valamit, amiből kiderül, hogy a nagyanyánk nem is annyira halott, mint hittük.

Nash a döbbenetes hírre a rá jellemző nyugalommal válaszolt. Levette kopott cowboykalapját, és végigsimított a peremén. Pontosan ugyanezt tette akkor is, amikor Grayson életében egyszer megütötte őt.

– Azt ajánlom, hogy nagyon gyorsan kezdj mesélni, öcsi!

Grayson összevonta a szemöldökét, de aztán hagyta, hogy Nash kijátssza a rangidőskártyát.

– Tizenöt évvel ezelőtt, több évvel az állítólagos halála után a nagyanyánk, Alice Hawthorne nagyon is életben volt. Felkereste az öreget, felfedte előtte, hogy nem halt meg, és egy szívességet kért tőle. – Grayson egy pillanatra elhallgatott, és visszagondolt a nagyapjára, Tobias Hawthorne-ra. Olyannak ismerte, mint aki minden kihívásból, minden szorult helyzetből, minden összeütközésből győztesen került ki, és erre tanította az unokáit is. Aztán folytatta. – Szintén tizenöt évvel ezelőtt Lyra apja azt mondta, „ez egy Hawthorne miatt van”, mielőtt golyót röpített a fejébe. És kiderült, hogy ez a Hawthorne nem lehetett más, mint Alice.

– Alice Hawthorne. A halott nagyanyánk.

– Szólj a többieknek, hogy valószínűleg nem az ő játékuk az egyetlen, ami a szigeten folyik!

– Lefújjuk a versenyt? – kérdezte Nash változatlanul nyugodt hangon.

– Ne! – Grayson egyetlen pillanatig sem habozott. – Két eset lehetséges. Vagy nem komoly a fenyegetés, és akkor elhamarkodott lenne véget vetni a játéknak, vagy valóban komoly, akkor viszont ez jó lehetőség arra, hogy megnézzük, mi történik, és pontosan felmérjük a veszélyt.

Az ellenfelet a semlegesítés előtt kényszeríteni kell, hogy fedje fel a lapjait.

– Szóval tovább játszol a második fordulóban – állapította meg Nash.

– Tovább játszom – erősítette meg Grayson. Nem azért, hogy győzzek, hanem őérte.

A bátyja megdörzsölte az egynapos borostáját, és halványan elmosolyodott.

– Mire kell a lánynak a pénzjutalom?

Nashnek néha túl éles volt a szeme.

– Meg szeretné menteni a házukat az eladástól. – Grayson felidézte, milyen hevesen tiltakozott Lyra, amikor oda akarta adni neki a zakóját. – Talán mondanom sem kell, hogy tőlem egyetlen garast sem fogadna el.

A lánynak nagy szüksége volt rá, hogy megnyerje azt a pénzt. Graysonnak pedig szüksége volt arra, hogy ebben minden lehetséges módon segítse őt.

– Becenevet adott már neked? – érdeklődött Nash a szemöldökét felvonva.

Grayson ajka mosolyra rándult.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy magában egyelőre csak seggfejnek hív.

– Máris szimpatikus lett. – Nash elvigyorodott, és felvette a kalapját. – Ha már szülőknél meg családnál tartunk, van számodra egy hírem, aminek nem fogsz örülni. Amikor a kiesett játékosokat visszaszállítottuk a szárazföldre, Gigi nem jelent meg a találkozón. A kishúgod felszívódott, és vele együtt nyoma veszett Xander motorcsónakjának is. Gigi hagyott helyette egy üzenetet, engesztelésként meg egy bocsisütit. Egy Twinkiest.

Grayson elkomorodott.

– Egy szigeten vagyunk. Honnan a fenéből szerzett Twinkiest?

– Ha jól értettem, amit Xan mondott, igazából csak megígérte a levélben, hogy később ad majd neki egyet.

Grayson masszírozni kezdte a homlokát. A beígért bocsisüti annyira jellemző volt a húgára, hogy teljesen hihetően hangzott, ő pedig tudta jól, mennyire rosszulesett Giginek, hogy kiesett a versenyből.

– Beszélnem kellett volna vele.

– Alisa már nyomozza, merre lehet a csónak. Meg fogjuk találni a húgodat. Neked viszont most a játékra kell összpontosítanod… és van egy másik testvéred is, akire vigyáznod kell.

Savannah.

Graysonnak eszébe jutott a húga tépettre vágott haja. Nagyon úgy tűnt, mintha egy tőrrel nyirbálták volna le. Erről pedig az a játékos jelent meg Grayson gondolataiban, akivel a testvére a jelek szerint szövetséget kötött. Aki valószínűleg azt a tőrt forgatta.

– Savannah nem akarja, hogy vigyázzak rá – jegyezte meg annyira nyugodtan, amennyire csak telt tőle.

– Mindig azok nem akarják, akiknek a legnagyobb szükségük van rá. – Nash biztatóan meglapogatta az öccse hátát. – Erről jut eszembe: előkészítettünk neked egy szobát a villában. – A kezébe nyomott egy nagy bronzkulcsot. – Keresd meg, és aludj egyet, öcskös! A második forduló nem szívbajosoknak való.

4. FEJEZET

ROHAN

Rohan gyerekkora óta nem aludt mélyen. A lelke mélyén emlékek ólálkodtak, mintha saját tudatuk és vágyaik lettek volna, így hát éberen aludt, mindig figyelt, mindig őrködött.

És mégis…

Amikor felébredt Savannah Grayson ágyában, egyedül találta magát. „Lankad a figyelmed, igaz-e, fiam?” A Dominus hangja gúnyosan harsant valahol az elméje mélyén. A veszélyes Ms. Graysonnak nyoma sem volt sehol, ahogyan Rohan szobakulcsának sem.

A srác azonnal tudta, hogy Savannah mit csinál. Meg akarja szerezni a kardot.

A szóban forgó fegyver ezüstpengéjébe egy mondatot véstek: „Minden csapdából kijuss, minden zárat nyit egy kulcs.” A játék első fordulójában valamennyi csapat kapott egy-egy ilyen kardot, és Rohan nagyon ügyelt rá, hogy az övék végig nála maradjon. Savannah és ő szövetségesek voltak ugyan, de a társulásuk olyan volt, akár egy időzített bomba.

A Játékok játékának ugyanis a végén egyetlen győztese lehetett csupán, Rohan számára pedig létfontosságú volt, hogy ő legyen az. És így is lesz, csak ezt még Savannah nem tudta. Kétségtelenül azért lopta el a kulcsot, hogy megszerezze magának a kardot.

Rohan felkönyökölt, és ravaszul elvigyorodott. Sok szerencsét, aranyvirágszál! Úgy döntött, viszonozza a gesztust, és amíg a lány oda van, átkutatja a szobáját. Gyakorlott kézzel megvizsgált minden padlódeszkát és díszlécet, erős, mégis hajlékony ujjakkal lehúzta az ágyneműt, és felfordította a matracot, hogy nyílást keressen rajta. Mivel ezzel nem jutott semmire, elindult a fürdőszobába.

A márványpulton megtalálta a kéklő ezüstből készült, kacskaringós mintájú álarcot, amelyen mindkét szemnyílás sarkában három-három könnycsepp alakú gyémánt ragyogott. Rohan az ujjbegyével végigsimított a finom díszítésen. Drágakövek, fagyott könnyek. A minta nagyon jól állt Savannah-n az előző esti álarcosbálon, de a fiú már tudta, hogy Savannah Grayson soha nem sír.

Elgondolkodott, vajon mennyi időbe telik még, mire a lány belátja, hogy kudarcot vallott a szobájában, aztán megnyitotta a vizet Savannah tusolójában. Amíg várta, hogy a víz felmelegedjen, összeszedte a háló padlójára dobott ruháit, és kivette a nadrágzsebéből a két üveg dobókockát.

A rettenthetetlen Ms. Graysonnak sokat kellett még tanulnia. Ha olyan régen tervezgetett volna hosszú távú játszmákat, mint Rohan, akkor ezeket ellopta volna, mielőtt a kard keresésére indult.

Belépett a tusolóba, kitette a márványpárkányra a két piros dobókockát, és perzselő vízzel lemosta magát. A meleget mindig is jól tűrte, a hideget, különösképpen a hideg vizet viszont egyáltalán nem.

„Ha hagyod, a múltad fog megfullasztani. – A Dominus hangja Rohan elméjének kacskaringós folyosóin visszhangzott. – Leránt, mint a bokádra kötött kő.”

Teljesen beleállt a perzselő vízsugárba, és ez megmagyarázhatatlan élvezettel töltötte el. Az ilyen pillanatokban tudott a legjobban összpontosítani. Meg fogom nyerni a Játékok játékát.

A hatalomért mindig nagy árat kellett fizetni, erre emlékeztette a fájdalom. A forróság pedig arra: Nem az a sorsom, hogy vacogjak és megfulladjak.

Bármibe is kerül, ő mindenre képes a győzelemért.

Léptek zaja. Rohan megfigyelte a tempóját és erejét. Savannah közeledett felé. A lány kisvártatva meg is állt a tusolókabin túloldalán.

– Nem mondtam, hogy használhatod a fürdőszobámat. – Ez egy előkelő társasági hölgy hangja volt, éle nem az üvegé, hanem a gyémánté.

– Én pedig nem mondtam, hogy ellophatod a kardomat – válaszolta unottan Rohan. Sajnálta, hogy a tusolónak nem üvegfala, hanem függönye volt, mert szerette volna látni Savannah arcát, amikor rajtakapja.

– Az nem a te kardod.

A fiú arcára széles vigyor ült ki. Nem találtad meg, igaz, aranyvirágszál?

– Ebben nem fogunk egyetérteni, Savvy.

– Szállj ki a tusolómból!

Rohan, amilyen zseniális gazfickó volt, örömmel engedelmeskedett. Elzárta a vizet, bal kézzel felkapta a piros dobókockákat, jobbal pedig megmarkolta a függöny szélét.

– Jól gondold meg, mit kívánsz!

Savannah átdobott neki egy törülközőt a rúd felett. Teljes erőből. Rohan megszárítkozott, a dereka köré csavarta a törülközőt, és előlépett a függöny mögül.

– Remélem, a szobámban mindent visszatettél a helyére, miután rájöttél, hogy nem találod a kardot.

A lány tekintete végigvándorolt a fiú testén: a mellkasán, a hasán, le egészen addig a pontig, ahol a ruhaanyag a csípőjét ölelte.

– Ugye nem abban bízol, hogy ami köztünk történt, az bármit is jelent? – vágott vissza csípősen.

Könyörtelen. Rohan értékelte ezt a nőkben. És igazából mindenkiben.

– Én csak abban bízom, Savvy, hogy a játéknak ebben a fordulójában is tartod magad az egyezségünkhöz. Semmi másban.

Az egyezség pedig úgy szólt, hogy ők ketten csapatban játszanak, de csakis addig, amíg hathatósan kiiktatják a versenytársaikat.

– Nincs miért aggódnod. – Savannah felvonta világos szemöldökét. – Komolyan gondoltam, hogy együttműködöm veled, és csak a végén semmisítelek meg. – Elfordult, és a saját arcát kezdte vizsgálgatni a tükörben.

Rohan biztos volt benne, hogy ezt azért teszi, hogy ne őt vizsgálgassa tovább. Kezét megtámasztotta a csípőjén, a törülköző szélén, és a lányra vigyorgott.

– Graysonnal gondjaink lesznek – közölte hűvösen Savannah, teljesen figyelmen kívül hagyva a kihívó mosolyt.

– Akkor szerencse, hogy nekem a gondok megoldása a szakterületem, Savvy. – És még nagyobb szerencse, hogy a szóban forgó Hawthorne-nak lett egy gyenge pontja.

Savannah felszegte az állát. Frissen vágott haja miatt a szeme még nagyobbnak, az álla határozottabb vonalúnak tűnt.

– Mit tudsz a lányról? – kérdezte.

Lyra Kane-ről. Grayson húga Rohanhoz hasonló hatékonysággal szúrta ki a bátyja gyenge pontját.

– Te mit tudsz arról – kérdezett vissza a fiú –, hogyan került Lyra Kane apjának neve a megégett erdő fáinak törzsére?

– Mire célzol ezzel? – Savannah tökéletesen játszotta a jégkirálynőt.

– Arra, hogy van egy szponzorod, aranyvirágszál. – Rohan nem fogta vissza magát. – Nagy valószínűséggel nem is te vagy az egyetlen játékos, akit támogat valaki, és biztosra veszem, hogy egyik szponzor sem riad vissza a csalástól. – Kérdőn nézett a lányra. – Mondd, hogy nincs igazam!

– Ha mindannyiszor szólnék, amikor nincs igazad, semmi időnk nem jutna arra, hogy kidolgozzuk a haditervünket. – Savannah elegánsan, de gyilkos közönnyel megrántotta a vállát. – Azt viszont ne feledjük, hogy kettőnk közül te vagy helyzeti előnyben, ha mások titkainak kifürkészéséről van szó. Feltéve persze, hogy az Ördögnek valóban olyan nagy presztízse van, mint amilyennek lefested.

Egy tizennyolc éves amerikai lánynak elképzelése sem lehetett, mekkora vagyonnal, hatalommal és befolyással bír a Kegyes Ördög, a titkos szervezet, amely Rohant felnevelte, és amely felett az uralmat a srác eltökélten átvenni készült. Egy évet kapott rá, hogy megszerezze a részesedésre való pénzt, tízmillió angol fontot, és új Dominusként elfoglalja az őt megillető, méltó helyet. De amíg az megtörténik, a Kegyes Ördög szemében egy senki volt.

– Azt állítottad, jobban akarsz győzni nálam. – A lány visszafordult felé. – De nem árultad el, miért.

– Tényleg nem mondtam volna? – adta az ártatlant a fiú.

Savannah összevonta a szemöldökét.

– Te tudod, hogy én miért vagyok itt, szigetlakó.

Rohan közelebb lépett hozzá, a teste a lányét súrolta.

– „Im térden itt Istenhez esküszöm / – kezdett szavalni –, nem nyúgoszom meg, meg nem szűnöm addig / mig e szemet halál nem zárja bé, / vagy sors boszúm telt mértékét megadja!”[1] – Figyelte, hogyan reagál Savannah a bosszú szóra, hogyan hullámzik lassan a mellkasa. – VI. Henrik, harmadik rész – tette hozzá.

– Tisztában vagyok vele – vágta rá a lány, és nem harapott a csalira. Egyetlen szót sem szólt többet a bosszúhadjáratáról vagy arról, miért vesz részt valójában a játékban. – Azt hiszem, ideje menned. – Felvette a padlóról és odadobta a fiúnak a ruháit. – Van még néhány óránk a második fordulóig, és semmi okot nem látok rá, hogy azt az időt itt töltsd.

Tényleg semmi ok rá, aranyvirágszál?

– Korábban említetted a haditervet. – Rohan hirtelen halkabban folytatta, amivel azt akarta elérni, hogy a lány közelebb hajoljon hozzá. – Akkor adok egy tanácsot, Savvy: oszd meg, és uralkodj! – Most rajta volt a sor, hogy kissé előredőljön. – És még egyet: minél kevesebb ellenfél marad játékban, annál fontosabb, hogy te urald a pályát.

– A pályát – ismételte meg a lány figyelmesen. – Vagyis a szigetet.

– A szigetet, a villát, a kellékeket. – A fiú egy ideig mélyen Savannah szemébe nézett, aztán ellépett mellette, és kisétált a hálószobába. – Figyelsz? – kiáltott vissza a küszöbön, és a válla felett odadobott neki valamit.

Hallotta, ahogy a lány elkapja a két üveg dobókockát. A fehéreket, az övét, amiket Rohan a szobakulcsával együtt csent el észrevétlenül Savannah zsebéből az imént, amikor elhaladt mellette.

– Most már érted – vetette oda félvállról –, miért én vigyázok a kardunkra, igaz?

[1] Lőrinczy (Lehr) Zsigmond fordítása.

5. FEJEZET

GIGI

– Na végre ébredezel! Órákig eszméletlen voltál.

Gigiben a hang tudatosult először. Férfihang, halk, kissé érdes.

Ezután az tűnt fel neki, milyen puha és meleg a szőrme, amin fekszik.

Harmadjára pedig egyszerre jutott el a tudatáig minden más, többek között az a felismerés is, hogy esetleg elrabolták.

Gigi nagyokat pislogott. Pánikra semmi ok – szólt rá magára szigorúan –, ez egész biztosan egy teljesen barátságos emberrablás. A vészhelyzetben tanúsított mániákus derűlátás az egyik erőssége volt. A környezetének részletekbe menő, alapos felmérése úgyszintén.

A terem, amiben találta magát, tágas volt, kör alakú és sötét. A körfal repedésein át mindössze vékony sugarakban szűrődött be a fény, a szálló porszemek úgy csillogtak, akár a csillagok. A legalább tíz méter magas épület tetején bizonyára ablakok is voltak, de Gigi csupán a halvány fényt látta, ami beszűrődött rajtuk, és aminek köszönhetően a kőből épült csigalépcső árnyakat vetett a falra.

Ebben aztán tényleg semmi aggasztó nincs – bizonygatta magának a lány. A teremben nem sikerült mást kivennie, mint az aláterített, törvénytelenül puha szőrmetakarót, a lépcsőt, egy ajtót…

És az ajtót elálló embert.

– Nem foglak bántani. – A srác ezt nem megnyugtatóan közölte, inkább csak tényt szögezett le.

– Ezt én is mondhatnám neked – válaszolt Gigi, hogy időt nyerjen, és alaposabban szemügyre vehesse az elrablóját.

A fiú szőke haja az arcába hullt, részben eltakarta a szemét, amely annyira barna volt, hogy már-már feketének tűnt. A korábbi találkozásuk alapján Gigi azt is tudta, hogy az egyik szemöldökén sebhely húzódik, de ezt ilyen messziről, ilyen sötétben és a haj alatt nem láthatta. Ehelyett a karján látszó tetoválásra meredt, a fekete, egyenetlen vonalakra, amik leginkább karmolásnyomokra hasonlítottak.

– Te mondhatnád nekem, hogy nem fogsz bántani? – Ezen a srác vagy jól szórakozott, vagy sem, lehetetlen lett volna megmondani a kőszoboréhoz hasonlóan rezzenéstelen arca és tökéletesen kifejezéstelen hangja alapján. – Megnyugtató, hogy nem fenyegeti veszély a testi épségemet.

Pedig dehogynem! Gigi végiggondolta, hogy leteperje-e meglepetésszerűen, ugrásból az elrablóját, de a Játékok játékában szerzett egy apróbb fejsérülést, ami most icipicit lüktetett. Csak annyira, hogy elbizonytalanítsa az ugró leteperés tervezéséhez szükséges fizikai számításokat illetően.

– Nem – közölte végül, és felült törökülésbe. – Én mondhatnám neked, hogy te nem fogsz bántani engem. Méghozzá kedvesen mosolyogva mondanám.

– Te mindent kedvesen mosolyogva mondasz.

– Nem is mindent. Nézd csak! – Gigi indulatosan, vádlón a börtönőrére szegezte az ujját. – Te elemberraboltál engem, te trollszabású izompalacsinta!

Igazán nem akarta szóba hozni a srác izmait. Most már mindegy.

Még azt sem állíthatom, hogy nem figyelmeztettek előre – sóhajtott magában a lány. Másfél évvel ezelőtt a bátyja igenis óva intette ettől a titokzatos idegentől, kódnevén Mimózától. Azt mondta, amint meglátja, Gigi azonnal tűnjön el onnan. Erre ő mit csinált, amikor rájött, hogy a srác a Hawthorne-szigeten van, és beleavatkozik a Játékok játékába?

Elindult megkeresni!

– Az emberrablás kicsit erős, cukorborsó. Én csak kárelhárítást végzek, és szabadon engedlek, amint véget ér a játék.

– Miben sántikálsz, Mimóza? – Gigi szigorúan összevonta a szemöldökét. – És Eve miben sántikál?

Nem sokat tudott ugyan a srác főnökéről, mindössze annyit, hogy Grayson veszélyesnek tartotta Eve-et, akinek komoly források álltak rendelkezésére, és valamiféle személyes kapcsolat fűzte a Hawthorne családhoz.

– Mimóza?! – kérdezett vissza az emberrabló.

Gigi ezt válaszra sem méltatta, inkább tervezgetni kezdett. Veszély úr hatalmas hibát követett el azzal, hogy idehozta őt. Grayson húga ugyanis nemcsak optimizmusban számított világbajnoknak, hanem a vallatóképessége is páratlan volt.

Először fedjük fel a gonosz tervet, ugrásból leteperni ráérünk később.

– Mit akar tőlem Eve? – Gigi megvillantotta a legcukibb mosolyát. – És egy egytől tízig terjedő skálán mennyire rettenetes dolgot tervez, illetve tervezel te a játékkal?

Nem jött válasz.

– Hát jó – folytatta a lehető legnyájasabban. – Egy egytől tizenkét és félig terjedő skálán mennyire…

– Eve nem tudja, hogy elhoztalak. – Sötét szempár szegeződött a lányra a szőke hajfüggöny alól. – Nem az ő kedvéért tettem.

Giginek hirtelen eszébe villant a pillanat, amikor leütötték, és hallotta a fülébe suttogott hangot: „Nyugi, cukorborsó!” Nagyot nyelt.

– Azért hoztál el, hogy megvédj Eve-től?

Ez talán már tényleg túlzott optimizmus volt. De talán mégsem.

Mimóza végeláthatatlan ideig csendben maradt. Aztán leguggolt, hogy a szeme egy szinten legyen a lányéval, alkarját finoman megtámasztotta a combján.

– Miből gondolod, hogy Eve az egyetlen veszély, amitől meg akarlak védeni?

6. FEJEZET

LYRA

Az álom pontosan úgy kezdődött, mint mindig. A virággal, egy kálával. Aztán jött a cukorka nyaklánc három cukorkával. Lyra tudatának mélyéről felcsendült Odette Morales hangja: „Mindig három van.” De az álomban Lyra kislány volt, és Odette-et nem látta sehol, csak egy árnyat és egy fegyvert meg egy férfit, aki azt mondta: „Ez egy Hawthorne miatt van.”

Csakhogy ezúttal Lyra látta a férfi arcát is. A szemét, a vér szerinti apja szemét, ami ugyanolyan borostyánszínű volt, mint az övé.

Aztán minden elsötétedett.

A kislány lába ragacsos lett a vértől. Mezítláb futott a járdán, ki az éjszakába.

Lyra szeme felpattant. Erőt vett magán, hogy kifújja a tüdejében rekedt levegőt, és egyenként kényszerítette az izmait, hogy ellazuljanak. Kigurult az ágyból, és térdét a mellkasához húzva nyújtani kezdett. Csak akkor hagyta abba, amikor az óra rezegni kezdett a csuklóján.

Egy üzenet jelent meg a képernyőn: „Vedd fel a páncélt!”

Előző este báli ruha és álarc volt soron, most páncél. Elgondolkodott, ez vajon mit árul el a következő fordulóról. Megnyomta a piros kört, ami a képernyőn az üzenet alatt megjelent, mire a szoba hátsó fala nyílni kezdett. Néhány másodperc múlva megjelent a lány szeme előtt az addig titkos ruhásszekrény.

A rúdon két ruha lógott, amik a színüktől eltekintve tökéletesen ugyanolyannak tűntek. Az egyik fehér, a másik fekete volt. Lyra első pillantásra kezeslábasnak nézte őket, de közelebbről megvizsgálva kiderült, hogy háromrészes szerelések: egy nadrágból, egy trikóból és egy dzsekiből álltak. Az anyag távolról bőrnek látszott, de tapintásra nem annak bizonyult. Bármiből is készültek, az anyag nyúlt és lélegzett. A lány ösztönösen tudta, hogy ebben jól lehet majd táncolni – vagy futni, mászni és harcolni.

Felvette a páncélt, a feketét. Soha életében nem viselt még ehhez hasonló ruhát, mintha ráolvadt volna a testére. A kabáton és a nadrágon is voltak zsebek, és ő ki is használta ezt. Szobakulcs. Üveg dobókocka. A csapatuk kardjára Grayson vigyázott, de Lyránál maradt a színházi messzelátó, amit Odette-től kapott búcsúajándékul. A gyémánttal kirakott rúdjánál fogva felemelte, és a nadrág övtartójába akasztotta. Ezután fogta a kulcs alakú kitűzőt, amit korábban Avery adott a hét játékosnak, és a ruha bal ujjára rögzítette, a csuklója fölé.

Amikor megnézte az órát, a páncél felvételére biztató üzenet helyén egy visszaszámlálót látott: 2:17:08-nál járt éppen.

Egy ideig figyelte, ahogy a másodpercek peregnek. Az első forduló előtt álarcosbált rendeztek a szervezők, amit egy kihívás követett. Most, két órával a második forduló kezdete előtt Lyra valami hasonló forgatókönyvre számított.

De vajon mi lesz a kihívás?

Mutatóujjával megérintette az óra lapját, ám gyorsan rájött, hogy csak két elérhető képet talál rajta: a visszaszámlálót és egy pikk jelet. Erre koppintva egy billentyűzet nyílt meg.

– Ez valamiféle próbatételnek tűnik – állapította meg.

Felidézte a kapott utasítást: „vedd fel a páncélt”, azután Grayson Hawthorne-ra gondolt, aki szerint Lyra nem fegyver senki kezében, de attól még halálos, a szó legjobb értelmében.

Akárhogy is, egyvalamiben biztos volt: hogy ő a játékosok egyike, ezért úgy döntött, válaszol a játékmestereknek.

„Csatára kész.”

Elküldte az üzenetet, és egy percen belül választ is kapott rá.

Egy térképet.

7. FEJEZET

LYRA

Lyra a térképet követve leereszkedett az északi partra, és odalent haladt tovább a nyugati oldalra. Ha csak egy kicsit nagyobb lett volna a dagály, vízben kellett volna gázolnia, amikor eloldalazott egy szikla mellett, amíg egy vékony, homokos partszakaszra nem ért. A láthatárig nyúló óceán felől érkező hatalmas hullámok megtörtek a vízből kissé távolabb magasra meredő köveken. Egyetlen ember várt csak rá a szirtek között megbújó partszakaszon. Avery Ginks. A Hawthorne-örökösnő karját lazán lógatva állt, és a távoli naplementébe révedt. Egyáltalán nem hasonlított a magazinok borítóján látott milliárdos filantrópra, üzleti angyalra és szépségre. Ez az Avery hasított térdű, kopott farmert viselt, majdnem a térdéig lógó férfipulcsit, haját laza, kócos fonatba fogta össze, az arcán sminknek nyoma sem látszott.

Miközben közeledett hozzá, Lyra azon tűnődött, mennyivel valódibbnak hat így a lány, éppen úgy, ahogyan a sziget némelyik vad része is sokkal élettelibb.

– Úgy tűnik, én érkeztem elsőnek – jegyezte meg Lyra üdvözlésképpen.

– Te válaszoltál először az üzenetünkre. – Avery finoman elmosolyodott, de a tekintetét egyetlen pillanatra sem vette le az óceánról. – Hát nem gyönyörű?

– A tenger vagy a naplemente? – Lyra szeme megakadt a vízből emelkedő hatalmas köveken, amik a rituális sziklakörökre emlékeztették. Olyan volt, mint egy vízi Stonehenge. – Vagy a kövekre gondolsz?

– Az egészre, egyben. Nézd csak! – mutatott Avery a tenger felé. – Látod azt a rést? – Lyra a pillantásával követte a mozdulatot, és észrevette a két kőoszlopot, amik egymástól nagyjából három méter távolságban emelkedtek a hullámok fölé. – Naplementeablaknak hívják. Az évnek ebben a szakában a nap pont ott, a két oszlop között bukik a mélybe. Ha átnézel közöttük abban a pillanatban, amikor a korongja megérinti a vizet, mint néhány perc múlva, akkor semmihez nem fogható látványban lesz részed.

Lyra legszívesebben megvárta volna azt a varázslatos pillanatot, de túlságosan nyugtalan volt a játék második fordulója és az őt idejuttató titokzatos támogató miatt.

És Alice meg az ómega miatt.

Úgyhogy elfordította a tekintetét a naplementeablakról, és inkább a környezetét mérte fel. A szirt egyik beugrójában, egy kinyúló szikla alatt magasra halmozott ágakat látott.

– Tábortüzet gyújtunk? – kérdezett rá.

Tűz a Hawthorne-szigeten. Elég morbid ötlet…

Avery a szeme sarkából rápillantott.

– Mondták már, hogy nagyon kifejező a hangod?

Lyrának nem volt kedve zavarba jönni.

– Egyáltalán miért itt rendeztétek meg a játékot? – faggatózott tovább. – Hiszen elég rémes dolgok történtek ezen a szigeten.

Avery látszólag nem vette zokon a kérdést, sőt mintha ellágyult volna az arca.

– A nagynéném itt halt meg.

Lyra ezt nem tudta.

– Én persze nem ismertem őt – folytatta az örökösnő –, de az anyámat mélyen érintették a történtek. Nagyon mélyen. – Avery maga köré fonta a karját. – És képzeld, egyáltalán nem sejtettem, hogy gyászol, mert valami hihetetlen módon képes volt a legképtelenebb helyzetekben is örömöt találni. Mindent játékká tudott változtatni, és mindig tudott nevetni valamin. Ha szeretett valakit, akkor fenntartások és megbánás nélkül, teljes szívéből szeretett.

És már nincs veled. Lyra torka elszorult. A benne lakó gyász mindig felismerte más gyászát.

– Öröm a legképtelenebb helyzetekben… – ismételte meg halkan a mellett álló lány szavait. – Mindent játékká változtatni…

Sokat olvasott a Hawthorne-okról és az örökösnőről, de semmi sem magyarázta meg jobban Avery Ginks rejtélyét, mint ez a néhány mondat, amit az imént hallott tőle.

Mellette a lány visszafordult a naplementeablak felé, és Lyra ezúttal meg sem próbált ellenállni a késztetésnek, hogy kövesse a tekintetét.

A nap még nem ért teljesen a tengerhez, de a látvány így is lélegzetelállító volt.

– Gondolkodtál azon, amit korábban a játékról mondtam? – szólalt meg kis idő múlva Avery.

Lyra pislogni is alig mert, nehogy lemaradjon a pillanatról, amikor a lemenő nap teljesen betölti a kövek közötti rést.

– „A legfontosabb játszmákat – idézte szó szerint, amit előző nap hallott az örökösnőtől – néha egyetlen módon lehet csak megnyerni. Azzal, hogy élünk.”

A nap egyre ereszkedett, amíg hirtelen a narancssárga, a sárga és a rózsaszín ezernyi árnyalata be nem töltötte a levegőt és a naplementeablakot. Ez valóban semmihez nem fogható látvány volt.

Egy teljes perc eltelt, mire Avery újra megszólalt.

– Tegyél meg nekem egy szívességet, és ne okozz neki fájdalmat!

Graysonnak. Lyrának nem maradt ideje válaszolni, nem mondhatta el, hogy erre, ha akarná, sem lenne képes, mert az örökösnő hirtelen hátranézett a válla felett.

– Újabb vendégek – figyelmeztette Lyrát.

A lány megfordult, és látta, hogy három alak mászik lefelé a sziklaszirten mindenfajta védőfelszerelés nélkül. Averyhez hasonlóan ők is farmert és pulóvert viseltek, de a farmer-pulcsi összeállítás a világtörténelem során még soha nem festett így.

– Mondhatnám, hogy majd megszokod – jegyezte meg az örökösnő –, de ezt igazából nem lehet megszokni. – Még egyszer Lyra szemébe nézett. – Sok szerencsét! – Azzal megfordult, és a szikla aljához sétált.

Jameson Hawthorne kábé két és fél méter magasból ugrott le a falról mellé. Nash és Xander követte, Lyra pedig kénytelen volt elismerni, hogy van bennük valami különleges.

Mind a négyükben.

Ugyanazért fordította el a tekintetét róluk, amiért korábban a naplementeablakról, és amikor elnézett az ösvény felé, amelyen érkezett, hirtelen megpillantotta Graysont, mintha ő hívta volna életre az álmaiból.

A fiú a rejtett partszakaszra lépett. Fekete páncélja tökéletesen illett a lányéhoz, az alakja sokkal jobban kirajzolódott benne, mint bármilyen öltönyben. Felfedte széles vállát, keskeny derekát, még izmos combját is.

Lyra pontosan látta, mikor tűnt fel a srácnak az ő ruhája. Hat hosszú lépéssel mellette termett.

– Aludtál. – Ez Grayson Hawthorne-ra jellemző módon nem kérdés volt.

– Álmodtam is.

A fiú arcán látszott, hogy megértette, mit jelent ez.

– Mindenre megtaláljuk a választ a játék után – ígérte meg.

Lyra nem mert hinni abban, hogy lesz bármi „utána”.

– Az a csók… – A szó nagyon igyekezett megakadni a torkán. – Ilyen nem történhet még egyszer.

– Pedig már azt hittem, te realista vagy. – Grayson jelentőségteljesen ránézett. – Ha amiatt aggódsz, hogy képesek leszünk-e a versenyre összpontosítani, a logikus válasz az, hogy csak addig kell várnunk, amíg véget ér, vagyis amíg megnyered.

Úgy tett, mintha eleve eldöntött tény lenne, hogy újra megcsókolják egymást, pont annyira elkerülhetetlen, mint az, hogy Lyra nyerje meg a játékot. És a lány még csak rossz néven sem tudta venni ezt a beképzeltséget, mert képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy Grayson Hawthorne mindig, minden körülmények között kizárólag tényeket közöl. A tény pedig az, hogy némely dolgok és kapcsolatok valóban sorsszerűek.

– Ez nem fair. – Lyra viszonozta a fiú komoly pillantását. – Te Hawthorne vagy, eleve előnnyel indulsz. – Részben a Játékok játékáról beszélt, de nem kizárólag arról.

– A testvéreimet és engem nem arra neveltek, hogy sportszerűen játsszunk – ismerte el Grayson. – Most viszont megérkeztek a vetélytársaink.

Lyra ennek néhány másodpercig semmi jelét nem látta, ám akkor egyesével befutott a rejtett partszakaszra a három másik játékos. Savannah volt az egyetlen, aki fehér ruhát választott. Brady a jobb kezében hozta a kardját, Rohan pedig… Rohan úgy suhant a homokon, mintha a gravitáció csak a nála alacsonyabb rendű halandóknak szabna korlátokat.

– Most, hogy együtt a banda… – Xander kitörő lelkesedéssel befurakodott Lyra és Grayson közé. – Ms. Kane, elrabolhatom egy percre?

A lánynak volt annyi esze, hogy aggódni kezdjen.

– Miért akarsz elrabolni?

A legfiatalabb, egyben legmagasabb Hawthorne testvér elvigyorodott.

– Hogy a nyakamba vegyelek.

Lyra Graysonra pillantott.

– Akarom egyáltalán tudni, hogy ez mit jelent?

– Ez a Hawthorne családban hagyományos és bevett mód arra, hogy jobban megismerjelek, amíg Graynek más elfoglaltsága akad – segített tisztázni Xander.

Grayson összevonta a szemöldökét, ami érthető volt, tekintve, hogy nem tudott arról, hogy éppen más elfoglaltsága akadna.

– És mi lesz, miután a nyakadba vettél? – érdeklődött tovább Lyra.

– Bemegyünk a vízbe!

Xander egyetlen percet sem vesztegetett tovább: könnyedén a vállára kapta a lányt, aki elég gyorsan ráébredt, hogy minden ellenállás hasztalan lenne.

A következő pillanatban Grayson is a levegőbe repült.

Eltartott egy darabig, amíg Xander válláról szemlélődve Lyra felfogta, mi történt. Vagyis pontosabban ki történt. Jameson. Ő teperte le nekifutásból a bátyját.

Most már valóban akad más dolga – állapította meg magában fanyarul a lány.

– A ti családotokban az ugrásból leteperés bevett üdvözlési forma? – kérdezte Xandertől.

– Már ha ezt egyáltalán annak lehet hívni – húzta el a száját a fiú, aztán olyan hangot hallatott, amit csak erős csatakiáltásnak lehetett nevezni. – Kinek van mersze közületek kiállni a rettenthetetlen XanLyra-páros ellen? Nash? Avery? Te! – Rohanra szegezte az ujját. – Te vajon elbírod a válladon őt?

Lyra fújt egyet. Az az ő nyilvánvalóan Brady Danielsre vonatkozott. A jelek szerint Xander abból indult ki, hogy Savannah senkivel nem állna párba egy vízben folytatott lökdösődéshez. A fehér páncélos lány azonban tett feléjük egy határozott lépést.

– Tudjátok, mit? – kiáltott az állát felszegve. – Ha Avery benne van, akkor én is.

8. FEJEZET

LYRA

Az egymás vállán folytatott vizes párbajokat, amelyek során csodával határos módon senki nem sérült meg, a tábortűzgyújtás követte, hogy megszáradjanak. Addigra Graysonnak és Jamesonnak nyoma veszett, és Lyra egyre biztosabb lett benne, hogy itt semmilyen kihívás vagy feladat nem vár rájuk, nem lesz szó a hamarosan kezdődő második fordulóról. Ezt az összejövetelt csak az élmény kedvéért rendezték a játékmesterek, hogy örökre szóló emléket szerezzenek a játékosoknak.

Amint az első lángok a magasba csaptak, Savannah közelebb húzódott Lyrához. Tényleg szembetűnő volt, mennyire hasonlít a féltestvérére. A tűz már ropogott, amikor a szőke lány a bátyjára jellemző kimért hangon megszólalt.

– Nem téged fog választani.

– Tessék? – kérdezte Lyra.

– Grayson – magyarázta Savannah tisztán csengő és végtelenül magabiztos hangon. – Közel jársz, hogy besétálj a Hawthorne-csapdába, már kezded elhinni, hogy ez az egész valódi lehet, és elképzeled, milyen lenne közéjük tartozni. – Savannah tartott egy rövid szünetet, mielőtt folytatta. – De tudnod kell, hogy a végén, amikor igazán számítani fog, Grayson nem téged választ majd.

– Nem is kérem, hogy engem válasszon.

– Még. Még nem kéred, hogy téged válasszon. – Savannah a lángokon keresztül Averyre meredt, aki éppen Xanderrel és Nashsel nevetgélt. – De sok szívfájdalmat megspórolhatsz magadnak, ha már az elején tisztában vagy vele, hogy Grayson minden alkalommal őket fogja választani. Őket és Averyt.

Averyt. Lyra visszagondolt a lány figyelmeztetésére, hogy ne okozzon fájdalmat a fiúnak.

– A Hawthorne-örökösnő nem az, akinek hiszed – intette még Savannah, aztán anélkül, hogy esélyt adott volna Lyrának a válaszra, sarkon fordult és elsétált.

A lány pedig néhány pillanatig csak pislogott maga elé. Mi a fene történt itt?

– A helyedben én vigyáznék Savannah-val.

Lyra a hang irányába fordult, és Bradyvel találta magát szemközt. A fiú összekötötte a rasztatincseit, és vastag szarukeretes szemüvegében jelentéktelennek tűnt volna, ha a fekete páncélja ki nem emeli izmos, kidolgozott testét.

– Ez egy verseny – vont vállat válaszképpen a lány. – Szinte biztos, hogy mindegyik vetélytársammal vigyáznom kell. Mert játékos rejtvények, tábortűz, egymás nyakában pancsolás és naplemente ide vagy oda, végtére is minden játékos nyerni jött a szigetre. – Hivatalosan még be sem mutatkoztunk egymásnak – váltott gyorsan témát. – Lyra vagyok, te meg Brady.

– Lyra… – A fiú rosszul ejtette ki a nevet, pont úgy, mint a lány számára idegen apja az első és egyben utolsó találkozásuk alkalmával. Lájra. – Tudtad, hogy ez egy csillagkép neve? – Brady úgy méregette, mintha valami ezotériáról szóló könyvet tanulmányozna. – A Lyra, vagyis Lant csillagkép a földről az egyik legfényesebben látható csillag. A déli félteke északi horizontján figyelhető meg.

Déli félteke. Lyra szinte semmit nem tudott a vér szerinti apjáról, de hallomásból tudta, hogy a férfi mindig a helyzethez illő származást hazudott magának, a leggyakrabban mégis dél-amerikai gyökereket emlegetett.

– A nevemet Lírának ejtem – közölte Bradyvel tárgyilagosan.

– Lehetséges, hogy a kelleténél többet tudok a csillagképekről – ismerte el a fiú. Az ég felé emelte a tekintetét, a lány pedig önkéntelenül követte a példáját. – Elég sok mindenről tudok sokat. Hasznos szövetségesed lehetnék a második fordulóban.

– Csak óvatosan ezzel az alakkal, Ms. Kane! – Rohan a semmiből bukkant fel a közelükben. – Gigi Graysont például vérző sebbel hagyta ott a sziklákon. A győzelem érdekében minden eszköz megengedett számára, nem igaz, Mr. Daniels?

– Oszd meg, és uralkodj! – nézett a brit srác szemébe Brady. – Nem valami eredeti stratégia. – Egy utolsó pillantást vetett még Lyrára, aztán átsétált a tábortűz túloldalára.

– Ne is próbálkozz! – fojtotta bele Rohanba a szót a lány, mielőtt még a fiú kinyithatta volna a száját.

– Nem terveztem – villantott rá vakító mosolyt Rohan. – Csak halkan felteszem a kérdést, hogy szerinted a te Mr. Hawthorne-od vajon merre jár éppen.

9. FEJEZET

GRAYSON

A követőjáték Hawthorne-változata gyerekkorukban több agyrázkódást, plusz két és fél kartörést eredményezett. Grayson mégis azonnal elfogadta a kihívást, ami a nekifutásos leteperés formájában érkezett Jamesontól.

Felmászott az öccse után a meredek sziklafal tetejére, ahol alulról már nem láthatták őket, mert tudta, hogy Jamie készül valamire. Jól ismerte a testvérét, talán jobban, mint bárki mást a világon. Háromszázhatvannégy nap, egy nap híján egy év eltéréssel születtek, és egész gyerekkoruk során egymással ellentétesen, a másikkal versenyeztetve nevelték őket.