Grecsó Krisztián

Lányos apa

(családos történetek)
– szemelvények –

© Grecsó Krisztián, 2023

Idén legyen ez a karácsony

Akkor legyen idén az a karácsony, hogy otthon vagy valahol. Minden úgy természetes, ahogy van. Nincsenek viszonylatok, nem adódik egy „ahhoz képest”. Képes vagy elfeledni, milyen sok helyen laktál már, számtalan város ezer tere, és még ebben a mostani utcában is volt már lakásod egy sarokkal arrébb. Nincsenek kérdőjelek, elvágyódások, ijedt pakolás, a karácsony idén nem azt jelenti, hogy bőröndből élsz, és rettegsz, hogy a tánti, az ángyi és a Béla bácsi ajándéka is ott lapul-e a csomagtartó vízszintes poklában. A karácsony nem egy dermesztő kanossza, keresztül a tágas magyar Alföldön, hiszen nem azt ünnepeljük, hogy a Megváltót kiűzték a pusztába, hanem hogy megszületett. Hogy Isten fiát egy emberpár örökbe fogadta.

Legyen idén az a karácsony, hogy kerek a világ, mint a buci, mint édesanyád bodagkenyere, kerek az élet, mint kölyökként utoljára, amikor nem tolakodtak a szívedbe kételyek, mert nem is tudtad, hogy lehetne bármi is másképpen. A rend, amit öröknek hittél – ifjú szüleid improvizálták, Juszti mama vitt el sétálni, amíg ők először állítottak fát –, és te olyan makacs gyerek voltál, hogy attól kezdve mindennek úgy kellett lennie, minden mozdulatnak stimmelni kellett, újrajátszani, újraélni, de hát ez a lényege, megtalálni a szent ismétlődésben a betlehemi csodát.

Legyen idén az a karácsony, hogy az a lakás, amit eddig csak megszokásból neveztél az otthonodnak, most tényleg az lesz. A lányod ismeri minden titkát, ez az ötödik emeleti ajtó nyitja gyerekkora szent terét, minden fiókhoz viszonya van, minden szekrényajtó nyitásához technikája, az udvar pazar labdakínálata, melyet a kertszomszédos óvoda lakói garantálnak, lenyűgözi, mindent megjegyez, és mindenről van véleménye. Idén legyen az a karácsony, hogy az életed újra a tiéd, teljes egészében az, nem átjáróház, nem alakítja kénye-kedve szerint időjárás, más családok másféle szokásai, betévedt emberek, elpazarolt napok. Legyen a legelemibb hétköznapiság a karácsony idei üzenete számodra, hogy ha jelez a kapucsöngő, megjött a sétáról a családod, ha este van, egy kisveréb tátja a száját vacsorára.

Nem lehet örökké elvágyódni. Betegesen újra- és újraélni kamaszkori napokat, ünnepekkor meg azzal vigasztalódni, hogy a betlehemi jászol a gyerek perspektívája, azért van olyan alacsonyan, mert ő lát bele, te már kinőtted, a karácsony neked, kopott, középkorú embernek csak hagyomány. Ne akarj még az éjféli miséről is egy másik éjféli misére vágyni, akár a legrosszabbikra, mindjárt apátok októberi halála után, melyet az öcséd a válladra dőlve végighorkolt, ütemesen és lágyan szörcsögött, és te érezted, végre valahol biztonságban van.

Maradj ott, ahol vagy. Egy szőke, loknis imbolygás húzza a kezed, kurjongatása, rajongása, ahogy a lábad szorítja, ne engedjen el. Vedd fel, húzzon vissza az önsajnálat mételyéből, ne akarj fiatalabb, egészségesebb, naivabb lenni, sőt, ha elfogadsz egy tanácsot magadtól, ne akarj semmilyen se lenni. A készülődés csodáját, az advent üzenetét már megkaptad.

Az egyik komiszan hideg estén a lányod odavezetett a játszótér vaskapujához, és a riglire mutatott, hogy nyisd ki. Egyértelművé tette, menni akar.

– De hát a babakocsi – mutattad neki. – Ott hagytuk a nagy homokozó mellett.

Mire súlyosat sóhajtott, fáradtan és csalódottan, a combjára ejtette a kezét, mint egy színésznő, és elindult veled vissza. Azt hitted, ezek tanult rutinok, csak megismerte a babakocsit, csak odament a kapuhoz, csak a részletek, de amint odaértetek a kocsihoz, ismét mutatta, hogy induljatok végre. Ettől kezdve úgy beszéltél hozzá, mintha felnőtt lenne, és hagytad, ő menjen elöl, óvakodtál tőle, hogy árulkodó jeleket tegyél, merre kell indulni.

És a lányod gügyögve, kurjongatva, „me-me-me” monológja végtelenségében elindult haza, néha megfogta a kezed, máskor elengedte, mosolyogva, büszkén nézett körbe, a játszón, mely az övé, a téren, a kis közön, az árkádok alatt, meg-megállt, ha kutyát látott, integetett minden járókelőnek, és ment az utcán, a városban, az estében, az adventben, ami az övé.

Az árkádoknál direkt magára hagytad, két átjáró, háromféle irány, de pontosan arra totyogott apró lábával, amerre jönni szoktatok, te csak toltad az üres babakocsit, és ahogy kifordultatok az utcára, mutatta nevetve, hogy tessék, s úgy kacagott a kapualjban, mint akit angyaltollal csiklandoznak. „Hát, tessék, te buta apa, látod, mi, Grecsóék itt lakunk”, és ölelésre nyújtotta kezét, vedd fel, hadd üsse be veled a kódot, és a szívmelengető ajtóberregésben, melynek ember még így nem örült, mint mi, tényleg megölelt, megszorította a nyakad: „sikerült!” Hát látod, így van.

Ő hazatalált, te hazaértél. Idén legyen ez a karácsony.

A földek emberei

Anyám álma

Vele szerencsére nem úgy volt. Olyan sok sértett ember van, aki, ha az álmai közelébe kerül, meg is feledkezik róluk. Édesanyám közel öt évtizedig dédelgetett, tervezett, rajzolgatott egy vágyat, nem is olyan lehetetlenül nagy dolgot, sőt mai szemmel nézve kis híján hétköznapit, és mégis, amikor megvalósította, boldogabbnak láttam, mikor valaha.

Amikor ő kislány volt, a repülés még kevesek kiváltsága lehetett, egzotikus dolog, a becsekkolás nem a magány metaforája volt, idegenben vállalt munka, ingázás, egy fülledt bádogkarámban várva a kötelezően késő indulást, mint manapság.

Akkoriban az emberek felvették az ünneplőruhájukat, és a fedélzeten, a felhők takarásában lazacot és párolt spenótot tálaltak fel az utaskísérők. A repülés szabadság volt, a mi falunkból nézve az élet, valami más, nem az üvegházak permetgőzös valósága. A repülés azt jelentette, van hová menni, és hogy lehet.

Gyerekkoromban sokat emlegette az anyám, hogy ő majd egyszer. Ha mást nem is, de legalább repülni fog. Ha nem is lett táncosnő, és egyébként sem olyan lapokat osztott az élet, ahogy tervezte, de legalább ez az egy. Ezt nem adja fel, egyszer szeretné látni, ahogy a nap gátlástalanul ragyog, és a felhők, mint szellőző paplanok, nyújtóznak, úsznak. Mintha madártej lenne az ég mezeje.

Mire felnőttem, már alig emlegette a nagy álmot, talán kezdte elfogadni, hogy akkor ez sem történik meg, ennél sokkal nagyobb dolgokról mondott le, és sokkal többet tűrt annál, hogy ezért morgott volna. Talán ezért jutott eszembe, amikor úgy hozta a sors, és volt olyan kegyes az élet, hogy néhány hónapra a távolba szakadtam, hogy jöjjön ki utánam. Látogasson meg.

Berlinből vettem neki egy retúrjegyet, és üzentem, hogy várom. Tessék.

A távoli invitálás cudar dolog volt. Az öcsém Linzben tanult, nem segíthetett. És ez azt jelentette, hogy egyedül kellett felutaznia Pestre, több átszállással kibumlizni az egyik Ferihegyre, akkoriban még kettő volt, ott pultot találni, becsekkolni, onnan útlevél-, majd poggyászellenőrzésre menni, belül megtalálni a beszállókaput, amit vagy háromszor módosítanak indulás előtt. És persze Berlinben is egyedül kell csomagot kergetni, zöldfolyosót keresni, hiszen a fia csak az előtérben várhatja.

Az álmokhoz – szégyenkezve írok le ilyen banalitást – bátorság kell. Az álmok kényelmetlen dolgok, mert csak a rutin pihentet, minden más idegesítő és kusza. Anyámnak le kellett győznie az összes szorongását, elengedni minden otthoni normát. Akkoriban a bokrosi kutyatápgyárban dolgozott, gépsor mellett, és onnan nem volt szokás elmozdulni.

Mégis biztos voltam benne, meg fogja csinálni.

Hogy egy percet nem alszik majd előtte, és mégsem lesz fáradt. Hogy napokig az ujját tördeli az izgalomtól, és ahogy közeledik az utazás időpontja, egyre többször megbánja majd, hogy belement. De aztán sikerülni fog. Kérdez, küzd, mutogat. Éppen azért, mert végre nincsenek gyámok, ahogy olyan sokszor az életében. Nincsenek néha terhes segítők, okosak, akik mindig mindent jobban tudnak nála, akik megmondják, hogyan kell éreznie, mit kell szeretnie. Felnőtt életében először egyedül élhet meg valamit, parancsolgató segítők nélkül, akik megszabják az életét, és ezért hálát várnak tőle, hiszen ő egy falusi asszony, és örüljön, hogy szolgálhat, hogy várnak tőle valamit.

Élete nagy álmához olyan idegen dolgok vezettek, amiket soha nem próbált. Amiket nem ismert, idegen nyelvet nem beszél. Előtte tornyosult egy hálátlan világ, amelynek ismeretlenek a törvényei.

Úgy húzta ki a gurulós bőröndöt Schönefeld egyik fotocellás ajtaján, mintha csak átugrott volna Szentesre. Ragyogott a jogos büszkeségtől. Nemcsak a repülés éteri élményétől, hanem hogy megcsinálta. A repülés is jó volt, szép, sőt még szebb, mint ahogy elképzelte, de volt az álomnak egy igazsága is. Hogy le tudta győzni önmagát, meg merte csinálni, el mert indulni. Az igazság a bátorságé volt, a nőé, akivé ezáltal lett.

Soha olyan határozottnak és boldognak nem láttam, mint akkor. Nem lehetett vele ellenkezni, úgy tekerte a biciklit Berlin zajos utcáin, mintha mindig is ott bringázott volna. Picassót néztünk, végigvártuk a Reichstag előtt a kegyetlen sort. Olyanon is nevettünk, amin itthon nem mertünk volna. Olyanokat is kimondtunk, amiket előtte soha. Anyám egyedül volt, már bő egy éve gyászban, de először nem magára hagyottan, és ahogy vacsora közben mesélt magáról meg egy új szerelem lehetőségéről – emlékszem, nem ízlett neki a rukkola –, megértettem, hogy én is szabad vagyok, hogy nem muszáj, ahogy generációkon át olyan sokaknak, boldogtalannak lennem.

Sajnos nagyon szeretik

Először szinte tapintatosan búgott oda, mutatóujját vágyai tárgyára irányította, és ahogy mindig mindenre, azt mondta:

– Me.

De mivel nem érkezett azonnal válasz, tizennégy hónapja valamennyi női praktikáját latba vetette. Fülsértő sikoltása csak szülői jóindulattal volt évődésnek nevezhető, de elérte, amit akart: Hanna követelőzését most már lehetetlen volt félreérteni. Simon, a homokozó egyik szolid férfija, aki ránézésre öt-, uszkve hatéves lehetett, korát meghazudtoló bölcsességgel a játékára nézett. A lemondás és a szomorúság árkot rajzolt fehér homlokára. A lányom ekkor egy oktávval mélyebb nyögéssel nyomatékosította, hogy igen, arra a csinos, minden igényt kielégítő gumilabdára áhítozik.

Buda felé ment le a nap, arra szokott, ősz van, hamar sötétedik, a homokozó zsúfolt mezeje fölött még nem hullajtották el lombjaikat a hársfák, ezért ott még hamarabb alkonyi homály dereng, ami fölöttébb előnyös azoknak, akik termést, galambszart, homokot vagy más – a szülők szerint illegális – anyagot szeretnének ott komolyabb mennyiségben elfogyasztani. De a folyton aggódó szülőket láthatóan nyomasztja a hamar odakucorodó este, hogy haza kéne már menni, ha az, akinek mindenképpen el kell fáradnia, fürge marad, göröngyösnek ígérkezik a vacsoraidő.

Minálunk a fölös energiák démoni idején valamiért két gyulai író, Krasznahorkai László és Kiss Ottó van a legnagyobb veszélyben. Szerencsére nem személy szerint, csak a könyveik, a dedikált, óvott példányok ülnek a polc legrosszabb helyein, valahogy mindig ők kapnak egyedi paradicsomos mintázatot, esetleg a még egyetemista koromban vásárolt és rongyosra olvasott Sátántangó lapjai közé passzírozódik be némi kásás körtehús. Vagy enyhén rágott, savankás almagerezd. Édes, magos füge.

Ősz van, Isten bőven és drágán adja a gyümölcsöket, és a viharsarki írók mozdulatlanságába, egy kislány képében, megérkezik a „vihar”. A Mindenki maradjon otthon vasárnap délután színes lapjain lustán nyújtózik egy karéj vajas kenyér.

A homokozó különben olyan, mint valami rejtélyes színpad, színész benne minden leány és ifjú, a tartózkodó, nehezen ismerkedő szülőknek a pokolhoz hasonlít, aki korábban is könnyen pletykált trolin, piacon, az elemében lehet. A receptötletek és nevelési tanácsok témaköreiből különösen az utóbbinál lehet észrevétlenül tájékozottsági versenybe keveredni, mire képes az emberi faj ifjú egyede, mondjuk, nyolc hónaposan és egynaposan, mi az elvárás, és mi a valóság, mit gondol erről az evangélium, és mit a kerületi védőnő (attól függ, melyikük, illik többet is ismerni), mit ír erről a kismamák ilyen-olyan blogja, hol az egyedi igazság.

A homokozó színházi terében megépül a felnőttek valósága, várak, fagylaltgombócok és vizes csapdák készülnek, és galád módon le is romboltatnak, persze mások által, minden olyan, mint később lesz, mint ahogy az öltönyben a homoknyomathoz guggoló apuka táskás szemén vagy a magassarkúban a partról utasítgató anyuka púderezett ráncain látszik.

Ilyen lesz élni, ennyi öröm és fájdalom, lemondás, az élet csodás és gyötrelmes, a mama által gondosan kimagozott dinnyeszelet nem mindig esik le a porba, és ha le is esik, némi alázattal még meg lehet enni.

Ismerek anyukát, aki egész nap kint van. Délelőtti homokozás és délutáni homokozás, mindig más homokozóruhában, el sem tudom képzelni, hogyan lehet beszerezni ennyi váltást. Vannak, akik mindenkit ismernek, mások már oroszul is (újra) megtanultak, a sors közössége, hogy óvod a szeretett jövőd, alázatra kényszerít. Elmosódnak határok, melyek áthághatatlannak tűntek, és rajzoltatnak újak, melyeket olyan könnyű volt átlépni – gyerektelen felnőttként.

Szóval a labda.

Simon fölemelte a labdáját, és ahogy egy megtört, sorsával megbékélt férfihoz illik, elindult vele Hanna felé. A lányunk győzelmi kacagását nem bírta elnyelni a Margitsziget mellett osonó Duna. Hanna felpattant, és az egyensúlya gyönyörű birtokában, méltósággal inogva várta, hogy a cammogó férfi végre odaérjen hozzá. Szőke, göndör fürtjeit ragyogtatta a lemenő nap, csak a banándarabkák sötétlettek benne dacosan.

– Nagy hiba volt pöttyös labdát venni – közölte Simon. – Most már tudom.

Olyan leverten nyújtotta oda tulajdonát, mint aki örök hűséget fogad éppen. Hanna azonnal végignyalta a bitorolt játékot, jelezvén, ez már az övé.

– A lányok – mondta ki élete igazságát a Szent István park ifjú sármőre – sajnos nagyon szeretik a pöttyöket.

Lányos apa

Háry Jánosok

A feleségemé lányos család, három nővére van, és valahogy a generációk is úgy hozták, hogy mindig a nők voltak többen. Ők vigyáztak mindenre, döntöttek az életről, nevelték a gyereket, jószágot, mikor kit, mit kellett nagyobb elánnal. Az enyém fiús família, anyám már az örök álmodozó apám mellett nőtt ki a kamaszkorából, és a fiai is éppolyan délibábkergető, naiv legények voltak, mint az apjuk. A két „iskola” most nálunk találkozik, a mindig a jövő felé tekintő női minták, és a folyton a múlton rágódó férfimodellek között találhat majd a lányunk egyensúlyt, tanulhatja el és meg, hogyan dédelgesse a vágyait, értse meg, mi dolgozik benne, és ami ott van belül, azzal hogyan boldogul.

Hanna életét még hónapokban mérjük, és bár a húsz már nagylányos copfokra is elég (vagy ahogy a borsodi édesanyja tanítja neki, foncsikokra), és fortélyos logikával tud már kijátszani minket, akár egymás ellen is, ha valamit igazán akar, de kicsi még ahhoz, hogy az apja ezekre a témákra is kiterjessze örökös és kedves hobbiját: a szorongást.

Legalábbis azt hittem. Hogy korai még azon aggódnom, az én lányom miként old meg problémákat, és ebben a szétesett világban milyen döntéseit dicsérjem meg, és melyekre ingassam a fejem. Aztán egyik este már csak a kemény mag bírta a játszótéren: két hiperaktív nagyfiú (ovisok), és az én pöttöm lányom a kalózos kezeslábasában és az ezüsttel hímzett, fehér sapkájában, olyan kövér bojttal a búbján, mint a feje. A fiúk nem értették, miért nem tart tőlük jobban ez a törpe, folyton igyekeztek ráijeszteni, körbefogták, majd’ fellökték, ahogy elhasítottak mellette a futós biciklivel. Hanna meg-megijedt, láttam rajta, de a fiúk ezt soha nem vették észre, és már ebből gondolhattam volna, hogy a világ örökké ugyanaz, hogy már ennyire kiskorban is ugyanúgy működnek a női-férfi játszmák. Aztán Kristóf kiabálni is kezdett vele, mire Hanna odalépett hozzá, elmosolyodott, és megsimogatta a játszótér harsány Háry Jánosának arcát.

Kristóf fülig pirult, és zavarában bebújt a piknikasztal alá. Az anyukák elismerően kacagtak, „nahát!”, mondta Kristóf meglepett anyukája, „asszem, ezt így kell csinálni”. Láttam, hogy Hanna kihúzza magát, kicsit kitolja a fenekét, mint mindig, amikor büszke magára, bilibe pisilés után, mondjuk. „Ez lesz ellenük az egyetlen eszközöd!”, szaladt ki a másik mama száján. A lányom rám nézett, hogy én is megdicsérem-e, hogy büszke vagyok-e rá, hogy egy gyöngéd gesztussal elintézte a játszótér nagylegényét. Mosolyogva megsimogattam a buksiját, de egy pillanatra nem tudtam másra gondolni, mint hogy te jóisten, mennyire féltem őt.

Emlékezni valahol

A precíz szülő talál okot. A mi családi pontosságunk inkább kényszeresség, de a két tulajdonság a gyökerénél valahogy közös, és ha valaki gondos, mindig keresi a válaszokat. A szakirodalom és az internet tökéletes lehetőség a „miértek” elaprózására, a kétségbeesésre; ha akarom, így van, ha akarom, másképpen. Ki kell vinni a gyereket a temetőbe, vagy óvni kell az ovist a marcona halál hírétől? Mindkettőre akad ipari mennyiségű érv, aztán persze úgy lesz, ahogy az élet hozza, ahogy sikerül.

Mi a fővárosból járunk haza a halottainkhoz, Szegvár nem mindennapos élmény, hát együtt mentünk ki a temetőbe, nagyival és Zoli bátyóval, az öcsémmel. A keskeny apai ág többsége képviseltette magát, így természetesen Hanna is velünk tartott. Már a koszorút és a mécsest is kettesben vételeztük délelőtt, ami ugyan a lányomnak hétköznapi vásárlás volt, lévén a helyi virágboltban játékokat is kapni, és a plüss-sarok rózsaszín egerei jóval maradandóbb élményt jelentettek, mint apa parázs érvei a műanyag koszorúk ellen.

Most valahogy Dédiék öreg parasztháza is más arcát mutatta. A ház igényelné a törődést, néhány konnektor és a termosztát is megadta magát, de a ház lelke biztosan bizsergett, főtt a húsleves, együtt voltunk, hangoskodtunk. Másfelől éppen ettől lett feltűnő a hiány, hiányoztak, akik nem voltak velünk. Dédiék mosolygós fotója ott lóg egy ízléstelen rámában a falon, én készítettem róluk azt a portrét, és a ronda keretet is magam választottam. Hanna mindig köszön nekik, tudja, ez az ő házuk, de most először szembesült vele, hogy valahová máshová viszünk „rájuk” virágot. Az öreg sír teljesen le van fedve kővel, biztonságos és gyanakvó megoldás, nem igényel gondozást. Hanna elfoglalta magát a lánggal, a színes kavalkáddal, a mécsesek fényével, a virágtengerrel, látszólag nem törődött vele, mi történik körülötte. De az anyjával ismerjük már ezt a „nem figyelést”, ilyenkor zavarban van, sok az információ, vagy kevés, dolgozik a lélek-üzem. Ilyenkor nem kell mindent megmagyarázni, túl sokat direktben hozzá beszélni, hiszen anélkül is akadnak rácsodálkozások. A temetői séta alatt derült ki, hogy dédiből több is volt, és még más rokonok is vannak, akiket szinte lehetetlen elmagyarázni. Iparkodtunk, alig álltunk kegyelettel a sírok mellett, figyeltünk, hogy a lányunk türelme ne kopjon, de a végén már mindenáron lovat akart simogatni – a falu könnyebb csodáit akarta.

Másnap, tökszedés közben, a kert végében meglátott egy koszorút és egy pislákoló LED-mécsest. Az öcsém kutyájával, Kiflivel ő is intim viszonyt ápolt, sokat etette, és mikor a kutyus betegeskedett, gyakran mentünk Zoli bátyóhoz vigasztalni. Próbáltam finoman fogalmazni, óvatosan válaszolni, azt mondtam, Kifli kutya is elköltözött, és itt emlékezünk rá. Hanna lépett néhányat, kivette a zsebéből az összes tartalék kavicsát, apró halmot rendezett belőle, és azt mondta, Hagugagu (az ő képzeletbeli barátja, aki mióta csak beszélni tud, velünk van) elköltözött, végleg, és ő itt szeretne emlékezni rá. Először ügyetlenül tiltakoztam, hogy Hagugagu még kicsi, de hamar beláttam, milyen ostoba vagyok, és nem figyelek a lányom érzéseire. Megálltam én is kegyelettel a kavicsok mellett, meg az „emlékező” gyerekem mellett, aki a szorongásaitól szeretett volna megszabadulni, és meg akarta érteni ezt az egészet, és arra gondoltam, mennyit tanulok tőle, arról nem is beszélve, hogy az általa, a benne meglátott apai „végtelenség” döbbentett rá, milyen rövid utat járhatok majd be ezután.

Minden könnyű volt

Barátságmatek

Rendre gyanús, ha valakinek sok régi barátja van. A kevés súrlódás mögött gyakran ritka az érintkezés is, arról nem is szólva, hogy a barátságok többnyire észrevétlenül kopnak el; hacsak nem töri őket derékba az ilyen-olyan féltékenység vagy a pénz. Akad sajnos a régibarátság-kelléktáramban szinte mindenre példa. A bölcsészkari cimborám tizenévek hallgatása után keveredett elő a mély semmiből, és bő havi fizetésemmel párolgott el. Nem mondom, hogy meglepetésemre, mert igazából, ott, a körúti automata előtt toporogva, ahogy felé nyújtottam a zsíros bankjegyeket, sejtettem, soha többé nem látom. Sem őt, sem a pénzt. Valamiért mégis odaadtam neki, talán mert vannak drámák, amiket le kell játszani, léteznek mondatok, melyeket ki kell mondani, van, aminek meg kell történnie.

Gyerekkorom és ifjúságom, sőt fiatal felnőtt korom legfontosabb barátja, a fiú, akinek elképesztően sokat köszönhetek, a megtérésekor billent ki az életemből. Elkövettük mindketten a fontos kicsi hibákat, az apró vétkek pedig gonoszak és kártékonyak, az ember nem akarja őket jóvátenni, azt hiszi, megy tőlük az élet tovább. Menni megy, csak másképpen. A barátom nem hívőnek, mindjárt szerzetesnek szegődött, beköltözött az egzotikus rendházba, a szegedi bérleményben édeskömény- és füstölőillat volt. Ma sem tudom, mit kellett volna másképpen csinálni, ő ott akart lenni, én meg úgy látogattam, mintha kórterembe mennék, vágytam kilépni a szabadba. Ugyanazok voltunk, akik addig, és persze önhittek, hogy a mi barátságunk, a gyerekkor talapzatával meg a ráhúzott húsz évvel együtt bármit kibír. Mire újra civil lett, valami megrepedt, kétségbeesve igyekeztünk megtalálni a régi másikat az újban. Meglepően hamar feladtuk. Legutóbb egy tüntetésen futottunk össze, száraz tokaji borral kínált, felelőtlenül a palackból ittunk, a járvány közepén, a téren harsogott a zene, akadtak szép másodpercek, amikor összeszikráztak a mondataink, néha nevettünk is, és ma már tudom, ez is sok, több, mint ami általában jut.

A középiskolás, öröknek hitt barátomat a járvány alatt veszítettem el, harmincnál is több esztendő után. A karantén magánya feleslegessé és néha gonosszá tette az embereket, félrecsúsztak a nyakkendők meg a mondatok. Igaz, az életformánk régóta nem tűrte a másikét, nem szerették egymást az idegen elvárások, a széttartó vágyak. Mert amit tettem, azzá váltam. Mert amit tett, azzá vált. A karantén levélfolyamában képesek voltunk a környezetvédelmen összeveszni, melyikünk életformája hajtja vesztébe a bolygót. De a kakaskodás valójában arról szólt, hogy nem lehet minden érdek és érték fölötti barátság. Muszáj, hogy legyenek zsámolyok, amelyre mindketten leülnénk. És nekünk már egy rozoga hokedli sem maradt a közösből. Fáj, gyakran gondolok rá, de tudom, mire mit mondana, és ha van rá erőm, beszéltetem magamban, még azt is hagyom, hogy szidjon. És végeredményben ez sem kevesebb, mint az utóbbi évek fegyelmezett levelei voltak.

Az egyik főiskolás barátom egyszerűen feladta. Sokban voltunk neki, nem ért annyit a csapat, mint amennyit értünk otthon kapott. És a család mindig fontosabb. Amíg nekem nem volt, hibáztattam érte, ma már tudom, a saját csapdáink elől nincs menekvés, és egyébként sem dönthetett másképp, a csapdái és a lányai adnak értelmet a napjainak. Ennek ellenére sajog. Azt hittem, majd ha elmúlik a barátság, megbocsátok, de a barátság csak kikopott, a csalódottság helyén meg, mintha vörösboros pohár szédült volna el, ott maradt a makacs folt.

Vannak persze felnőtt barátságok: más iskola, eltérő törvények, másik téma.

Akik a régiek közül megmaradtak nekem, megváltoztak egészen. Az első tíz évben még nosztalgiáztunk, csattantak avatag poénok, előkerültek rettegett tanárok, kárvallott szeretők nevei. A második tíz esztendőben ritkábban. Ma már szinte soha. Nem a múlt a barátunk, hanem a jelen, nem számít, ki mi volt egykoron, mert a mai egó rétegei már tökéletesen befedték az egykoriakat. Tulajdonképpen érthetetlen ügy, megmagyarázhatatlan véletlen, hogy (újra) barátok lettünk. És hogy már a családok, a gyerekeink is azok. Amikor megölelem őket, eszembe jut, Isten mégsem tudja teljesen elrejteni magát a teremtése mögé, ha egészen vékonyan is, mint ajtó alatt a hasított fénycsík, látszanak a csodák.

Tudta?

Én már nem tudom, vagyis elfeledtem, és akarnom kell emlékezni rá, hogy alig néhány évtizede, még nálunk, Magyarországon is szóltak egymáshoz az emberek, tudni akarták, honnan jön a másik, mire vágyik, nyitva voltak az ajtók, feljártunk egymáshoz, a függőfolyosón vagy a kisház előtt ott volt a hokedli, arra ültek ki az öregek, akik nem is voltak öregek, és mondták, hogy telik az élet, mi a titka a roppanós kovászos uborkának, milyen nóta járja, ki süti legszebbre a szalonnát, hol olcsó a sütőmargarin.

Én már nem tudom, mi lehetett annak a bizalomnak az alapja, hogy bárhol kaptam egy karéj lekváros kenyeret, és az utca tele volt gyerekkel, lábtengóztunk, és jártuk a határt, az öregek, akik nem is voltak öregek, dominóztak vagy huszonegyeztek, és valahogy mindig volt min nevetni.

El sem tudom képzelni, min lehetett annyit nevetni.

Én már nem tudom, hogy volt, hogy szerettük, vagy ha nem, hát elviseltük egymást, nem kellett kínosan feszengeni a vasárnapi ebédnél, már nem emlékszem, milyen úgy beszélgetni, hogy ha vannak is tabutémák, nincsenek aknák, nem lesz lápos és mérgező a beszélgetés egyik tőzeges szóról a másikra; csevegjünk bármiről: szobafestésről, locsolásról, olvasásról.

Én már nem tudom, milyen az, hagyományról, szokásokról beszélni alanyi jogon, úgy, hogy hiszem, a világ leírható és meghódított, mert a búcsúra hazajön a család, és a húszliteres fazékban rotyog a töltött káposzta, és az asztali fehérbor mellett elmeséljük a nagy eposzainkat, mondjuk arról a rémületes inflációról, amikor tönkrement a pengő, és a házra félretett pénzből tata végül egy kenyérvágó kést vett, meg egy bilit.

És persze azt sem tudom, honnak vették a régi öregek a derűt, merthogy ezt nem sírva mondták, hanem nevettek.

– Ma is megvan az a bili! – mondta kacagva Márton tata, pedig nem volt meg, vagy ma nincs meg, ahogy derű sincs, az élet derűje, ami akkor is erősebb volt a türelmetlenségnél, gőgnél, irigységnél, ha nem lett meg a csinos családi ház. Mert volt helyette boldogság, gyerekek, jó szó, és annál nem volt fontosabb.

Egy évben úgy hozta az úri dolgom, hogy egy aprócska olasz faluban nyaraltunk, próbáltam nem magammal vinni az itthoni szorongásaim, csak ültem, néztem a tengert, és láttam, hogy arrafelé még kiülnek a padra az öregek, akik nem is öregek, dominóznak a tengerparton, nevetnek a péknél, nem keresik a konfliktust, nem úgy élnek, hogy azt lesik, min sértődhetnek meg. És nem azért, mert jobb emberek, mint mi. De éreztem magamban a hazai rutint, ingert a szorongásra, a félelemre, a türelmetlenségre, „mit lopja a napot?”, „miért nem szól rá a gyerekre?”, „miért nem hozza már?”.

A tenger, a falucska szűk utcái, a mosolygós emberek mégsem hagyták ezt, minden mozdulat kigúnyolta jól táplált rutinjaimat.

Irigy lettem, bevallom, egészen őszintén irigy. Szeretném én is elhagyni az eredendő sértettségem, amit már az apám is hurcolt, és az ő apja is, az örökös gyanakvást, hogy engem rá akarnak szedni, meg akarnak károsítani, át fognak verni, megalázó helyzetbe fogok kerülni, és másról sem szól az élet, mint hogy ezekre készülök, és ezeket heverem ki. Mert semmilyen sérelmemre – ahogy az apáméra és az ő apjáéra sem volt – nincs orvosság, jóvátétel, igazság.

Vajon tudtam én valaha bízni, várni?

Láttam egy öreg livornói nénit, járókeretbe kapaszkodva csodálta a tengert, aztán behunyta a szemét, és csak hagyta, hogy simogassa a sós szél. Amikor elfáradt, idős fia és menye visszasegítették az autóba. Néztem az órámat, két és fél percig tartott, mire be tudott ülni az ülésbe. Addig állt a tengeri úton, az egyetlen hegyi szerpentinen a forgalom. Várták, hogy egy idős ember elinduljon haza. Nem dudáltak, nem villogtak, nem mutogattak. Egy idős asszony szerette a tengert. És most hazamegy. Az az idős ember mi vagyunk, a mi múltunk, a mi zálogunk, a mi toleranciánk, a mi szeretetünk.

Ön tudta ezt?

A Lányos apa ciklus a Nők Lapja felkérésére íródott. A másik két ciklus tárcanovellái a Nők Lapjában, a Telexen, a Vasárnapi Hírekben, a Népszavában és a Magyar Konyhában jelentek meg.

Tartalom

Idén legyen ez a karácsony

A földek emberei

Anyám álma

A földek emberei

Apák

Földindulás

Levél fentre

Levelek a frontról

Az első birkanyírás

Megélni az idei karácsonyt

Gólyakalifa

Legyél ott

Kötözés

Rambó, Makó, vakrandi

Elsők az életben

Maradni, ahogy vagy

Erdei mondatok

Sajnos nagyon szeretik

Lányos apa

Háry Jánosok

Mint a lovak

Fogat fogért

Hazamegyünk

Apa főztje

Bicebócák

Az öröm jele

Elég jó szülő

Lesz még szőlő, lágy kenyér

Bebebe

Két nap távollét

Ó, a Balaton

Ez mind mi voltunk egykoron

Csíp, szúr, fékez

Apa, ke pő

Apa, me!

Lassíts, világ

Nemváj

Apa megígérte

Megszakad a szív

Kezdődik a mulatság

Hagudadu

Laza szülő: jó szülő?

A lengyel udvarló

Rúgkapa

Az első vonatút

Itt lakunk

Tartozik, követel

Játszótéri anziksz

Apa, menj innen

Ugye tudod, hogy nem akartam?

A végletek embere

Itt várlak

Rohan az idő

Bántós

Együtt lenni

Nyaralós

Neked ez, nekem az

A ridegtartás nosztalgiája

Bimbi apám

Csak tudni akartam

Az érett nő

Emlékezni valahol

Minden könnyű volt

Barátságmatek

Az első színdarab

Ördöglakat

Az élet mesterei

Minden könnyű volt

Balatoni falatok

Így a parasztok járták

Ki a fene vagy te?

Zajtalan szeretet

Lány a szomszédból

Költők emlékezete

Pest lángol

Mai sakknovella

Titokzatos promenád

Visszatérés

Tudta?

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
Borító Baranyai (b) András
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4280 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence