részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jason Fung: The Diabetes Code – Prevent and Reverse Type 2 Diabetes Naturally.

Greystone Books, Canada, 2018

The Diabetes Code @ Jason Fung, 2018

First Published by Greystone Books Ltd.

343 Railway Street, Suite 302, Vancover, B.C. V6A 1A4, Canada

Hungarian edition published by arrangement with Livia Stoia Literary Agency.

All rights reserved

Hungarian translation @ Béres Edina, 2023

Hungarian edition @ Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A fordítást szakmailag ellenőrizte Molnár Dávid

Fordította Béres Edina

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Szerkesztő Szarka Károly

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-746-7

Jogi nyilatkozat

A könyvben található információk kizárólag tájékoztatási célt szolgálnak, nem helyettesítik az orvosi tanácsadást, alkalmazásuk az olvasó felelőssége. Minden egészségi problémájával forduljon orvoshoz, aki meghatározhatja, hogy a könyvben szereplő információk alkalmazhatók-e a konkrét esetben, illetve segítséggel tud szolgálni az egészségi problémák és a kezelésük módját illetően. A kiadó nem vállal felelősséget a könyvben szereplő bármely javaslat követése miatt esetlegesen bekövetkező bármilyen egészségi problémáért.

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Szeretném ezt a könyvet gyönyörű feleségemnek, Minának ajánlani. Te vagy az én tündöklő vezércsillagom.
Örökre elveszett lennék nélküled.
Te vagy az életem, a szerelmem, a mindenem.

Tartalomjegyzék

Előszó

A 2-es típusú cukorbetegség megelőzése és visszafordítása: rövid, gyors áttekintés

Első rész: A népbetegség

Első fejezet: Hogyan vált a 2-es típusú diabétesz népbetegséggé?

Második fejezet: Az 1-es és 2-es típusú diabétesz közti különbségek

Harmadik fejezet: A test teljes működésére gyakorolt hatás

Második rész: Hiperinzulinémia és inzulinrezisztencia

Negyedik fejezet: Diabezitás, a kalóriacsalás

Ötödik fejezet: Az inzulin szerepe az energia raktározásában

Hatodik fejezet: Inzulinrezisztencia – A túlcsordulás jelensége

Harmadik rész: A cukor és a 2-es típusú diabétesz előfordulásának összefüggése

Hetedik fejezet: Diabétesz, a kettős hatású betegség

Nyolcadik fejezet: A fruktóz és az inzulinrezisztencia összefüggései

Kilencedik fejezet: A metabolikus szindrómával való összefüggések

Negyedik rész: Hogyan ne kezeljük a 2-es típusú cukorbetegséget

Tizedik fejezet: Az inzulin nem megoldás a 2-es típusú cukorbetegségre

Tizenegyedik fejezet: Az orális hipoglikémiás szerek nem jelentenek megoldást a 2-es típusú cukorbetegségre

Tizenkettedik fejezet: Az alacsony kalóriatartalmú diéta és a testmozgás nem megoldás

Ötödik rész: Hogyan kezeljük hatékonyan a 2-es típusú diabéteszt

Tizenharmadik fejezet: A bariátriai műtét tanulságai

Tizennegyedik fejezet: Szénhidrátcsökkentett étrend

Tizenötödik fejezet: Időszakos böjt

Utószó

Függelék – Egyhetes étkezési tervek (két minta)

Tárgymutató

Jegyzetek

Előszó

⚫

Alig egy generáció alatt a cukorbetegség ritkaságnak számító megbetegedésből népbetegséggé vált, ami katasztrofális fordulatot jelent, és sürgető kérdéseket vet fel. Miért szenvednek tőle ennyien mára, és mi változott meg ilyen hirtelen? Hogyan lehetséges, hogy egészségügyi hatóságaink nem képesek magyarázatot adni vagy kezelést kínálni egy ilyen pusztító csapásra, annak ellenére, hogy milliárdokat költöttek már rá? Ehelyett lényegében lemondtak arról, hogy gyógymódot találjanak rá, és a 2-es típusú cukorbetegséget1 krónikus, progresszív betegségnek nyilvánították, mely lassú, fájdalmas leépüléssel és korai halállal járó életet ígér.

Tragikus módon a cukorbetegséggel foglalkozó hatóságok világszerte arra a konszenzusra jutottak, hogy a betegségben szenvedők számára a legnagyobb reménység mindössze az, hogy egy életen át tartó gyógyszerfüggőséggel, valamint orvosi eszközökkel és műtétekkel kombinált gyógyszeres terápiákkal kontrollálják vagy késleltessék a szövődmények kialakulását. A megfelelő táplálkozásra semmiféle hangsúlyt nem helyeznek. Ehelyett 2016-ra világszerte mintegy negyvenöt nemzetközi orvosi és tudományos társaság, illetve egyesület értett egyet abban, hogy a bariátriai műtét, amely drága és kockázatos, legyen a cukorbetegség kezelésének első számú lehetősége. Egy másik, nemrégiben jóváhagyott javaslat egy új súlycsökkentő eljárás, amelynek során egy vékony, a gyomorba ültetett cső kilöki az ételt a szervezetből, mielőtt az összes kalória felszívódna, amit egyesek „orvosilag szentesített bulimiának” neveztek. Mindez a cukorbetegek alapkúráján felül, mely többszörös gyógyszeres kezelést jelent havonta több száz dolláros költséggel, amely magában foglalja az inzulint is, egy olyan gyógyszert, ami paradox módon gyakran okoz súlygyarapodást.

Ezek a cukorbetegség kezelésére szolgáló technikák drágák, invazívak, és semmit sem tesznek érdemben a betegség visszafordításáért – mivel, ahogy dr. Jason Fung A diabétesz titka című könyvében kifejti, „nem lehet gyógyszerekkel (vagy eszközökkel) gyógyítani egy étrendi betegséget”.

Dr. Fung azt az úttörő gondolatot mutatja be ezekben a fejezetekben, hogy a cukorbetegséget szervezetünk inzulinreakciója okozza a szénhidrátok krónikus túlfogyasztására adott válaszként, és hogy a betegség visszafordításának legjobb és legtermészetesebb módja a szénhidrátfogyasztás csökkentése. Az elhízás kezelésére szolgáló alacsony szénhidráttartalmú diétát ma már nemcsak orvosok százai javasolják világszerte, hanem több mint hetvenöt, összesen több ezer emberen végzett klinikai vizsgálat is alátámasztja, köztük több, kétéves időintervallumú megfigyelés, melyek szintén az étrend biztonságosságát és hatékonyságát igazolták.

Figyelemre méltó, hogy a szénhidrát-korlátozás gyakorlata a cukorbetegség esetében több mint egy évszázadra nyúlik vissza, amikor a diéta standard kezelésnek számított. A „modern orvoslás atyja”, Sir William Osler 1923-as orvosi nyilatkozata szerint a betegséget úgy lehet a legjobban definiálni, hogy „a szénhidrátok normális hasznosítása károsodott”. Nem sokkal később azonban, amikortól az inzulin gyógyszeres formában is elérhetővé vált, ez a vélemény némiképp megváltozott, és lehetővé vált, hogy a magasabb szénhidrátbevitel ismét normává váljon.

Osler gondolata mindaddig nem éledt újra, amíg Gary Taubes tudományos újságíró elő nem ásta és tovább nem fejlesztette azt a „szénhidrát–inzulin” hipotézis meghatározó szellemi keretévé, 2007-ben megjelent, korszakalkotó könyvében, melynek címe Good Calories, Bad Calories (Jó kalóriák, rossz kalóriák). A cukorbetegség modern kori klinikai modelljét pedig Stephen D. Phinney és Jeff S. Volek tudósok, valamint Richard K. Bernstein orvos állították fel.2

A közelmúlt izgalmas fejleménye, hogy mostanra már kifejezetten a cukorbetegekre vonatkozó klinikai vizsgálati bizonyítékok is megjelentek. E sorok írásakor legalább egy, mintegy 330 ember részvételével zajló vizsgálat van folyamatban a betegség nagyon alacsony szénhidráttartalmú étrenddel történő kezelésére. A kutatók azt találták, hogy egy év elteltével a betegek mintegy 97%-ánál csökkent vagy megszűnt az inzulinhasználat, és 58%-uknál már nem állt fenn a hivatalos cukorbetegség diagnózisa.3 Más szóval, ezek a betegek sikeresen visszafordították a cukorbetegségüket pusztán a szénhidrátok korlátozásával – olyan átütő eredményeket elérve ezzel, melyeket össze kellene hasonlítani a cukorbetegek hivatalos ellátási standardjával, ami 100%-os bizonyossággal állítja, hogy az állapot „visszafordíthatatlan”.

Dr. Fung gyakorló nefrológus, aki az elhízás elleni küzdelemben az időszakos böjt bevezetésével szerzett hírnevet, az alacsony szénhidráttartalmú megközelítés szenvedélyes és határozott támogatója. Lenyűgöző meglátásai mellett tehetsége van ahhoz, hogy a bonyolult tudományt világosan elmagyarázza, és tökéletes, jól érthető anekdotákkal adja át. Az ember például sosem felejti el a japán csúcsforgalomban ingázók képét, akiket a túlzsúfolt metrókocsikba tuszkolnak, mint a minden egyes testi sejtbe zsúfolt, túlságosan nagy mennyiségben keringő glükóz metaforáját. Értjük a lényeget: a szervezet képtelen ennyi glükózt kezelni! Dr. Fung elmagyarázza a glükóz és az inzulin közötti kapcsolatot, és azt, hogy ezek együttesen hogyan vezetnek nemcsak elhízáshoz és cukorbetegséghez, hanem jó eséllyel egy sor más kapcsolódó krónikus betegséghez is.

Kézenfekvő kérdés, hogy ez az alacsony szénhidráttartalmú megközelítés miért nem ismert szélesebb körben. Tény, hogy az előszó megírását megelőző hat hónapban jelentős átfogó cikkek jelentek meg az elhízásról olyan tekintélyes kiadványokban, mint a New York Times, a Scientific American és a Time magazin, de a több ezer szó és milliónyi betű között alig történt említés arról a kifejezésről, mely annyi mindent megmagyarázhat: az inzulinról. Bár zavarba ejtő ez a mulasztás, sajnos valódi elfogultságot is tükröz egy olyan szakértői közösségben, amely fél évszázadon keresztül egy egészen más megközelítést támogatott.

Ez a megközelítés természetesen a kalóriaszámlálás és a zsír kiiktatása volt. Az elmúlt években különböző hatóságok, köztük az Egyesült Államok Mezőgazdasági Minisztériuma és az Egészségügyi és Emberi Szolgálatok Minisztériuma, amelyek közösen adják ki az amerikaiaknak szóló étrendi iránymutatásokat, valamint az Amerikai Szív Szövetség visszalépett az alacsony zsírtartalmú diéták ajánlásától, ennek ellenére továbbra is úgy vélik, hogy a testtömegkontroll nem kivitelezhető másképp, mint a kalóriák bevitelének és elhagyásának modelljével. Számos szigorú tudományos eredmény cáfolja meg ezt az elképzelést, és a krónikus betegségek terjedését a mai napig sem sikerült megfékezni vele, de magával ragadó egyszerűsége és széles körű szakértői támogatása lehetővé teszi, hogy fennmaradjon.

Az is a rideg valóság részét képezi, hogy napjainkban a legtöbb orvosi egyesületet jelentős mértékben finanszírozzák a gyógyszer- és eszközgyártó cégek, amelyeknek nem áll érdekükben a betegségek étrendi megoldása. Valójában egy olyan táplálkozási megoldás, amely visszafordítja a betegséget és megszünteti a gyógyszeres kezelés szükségességét, egyenesen kizárja őket az üzletből. Ez magyarázattal szolgál arra vonatkozóan, hogy az Amerikai Diabétesz Szövetség (American Diabetes Association, ADA) legutóbbi éves találkozóinak résztvevői miért számoltak be arról, hogy az orvosi eszközökről és műtétekről szóló előadások tengerében szinte teljes mértékben hiányzik bármiféle információ az alacsony szénhidráttartalmú étrendekről. Ezáltal érthetővé válik, hogy amikor két tekintélyes elhízásklinika (az egyik a Harvard Egyetemen működik) orvosigazgatója – a New York Timesban is közzétett – véleménycikket írt a 2016-os ADA-konferencián az étrenddel kapcsolatos megbeszélések hiányáról, épp az ADA volt az, amely elhatárolódott tőlük.4 Azt is feltételezhetjük, hogy a pénzügyi érdekellentétek mellett a kognitív disszonancia is nyomasztó lehet a szakértők számára, akik olyan információkkal szembesülnek, melyek azt sugallják, hogy az elmúlt ötven év ismeretei és tanácsai egyszerűen tévesek. Sőt, több mint tévesek: károsak.

A kendőzetlen igazság ugyanis: a szénhidrát-korlátozás sikere közvetlenül arra utal, hogy az elmúlt évtizedek alacsony zsírtartalmú és magas szénhidráttartalmú táplálkozási tanácsai szinte bizonyosan éppen azt az elhízás- és cukorbetegség-járványt táplálták, amelynek megelőzésére készültek. Ez egy fél évszázadnyi közegészségügyi erőfeszítés lesújtó következménye, de ha reményünk van arra, hogy megfordítsuk ezt a tendenciát, el kell fogadnunk ezt a lehetőséget, és el kell kezdenünk felfedezni a könyvben szereplő alternatív tudományt. Új utat kell választanunk az igazság, a tudomány és az egészségünk érdekében.

Nina Teicholz

A The Big Fat Surprise című (Simon & Schuster, 2014)
nemzetközi bestseller szerzője

A 2-es típusú cukorbetegség megelőzése és visszafordítása: rövid, gyors áttekintés

⚫

Harminc évvel ezelőtt a háztartási elektronikai eszközök – például egy vadonatúj videomagnó – részletes használati utasítással rendelkeztek. „Használat előtt alaposan tanulmányozza át” – kérte, majd részletes beállítási eljárásokkal és hibaelhárítási útmutatókkal kezdte, amelyek aprólékosan leírtak mindent, ami elromolhatott. A legtöbben figyelmen kívül hagytuk ezt a kézikönyvet, bedugtuk az új szerzeményünket, majd megpróbáltuk kitalálni a többit, amikor a kijelzőn az óra 12:00-t mutatva villogott.

Manapság az új elektronikai eszközökhöz egy gyorsindítási útmutatót mellékelnek, amely néhány alapvető lépést ismertet a gép beüzemeléséhez. Minden másra pedig még mindig a részletes használati utasításban hivatkoznak, amely ma már gyakran fellelhető az interneten is, de valójában nincs szükség arra, hogy ezt a kézikönyvet áttanulmányozzuk, amíg nem akarjuk, hogy a gép bonyolultabb funkciókat hajtson végre. A használati utasítások így sokkal hasznosabbnak bizonyulnak.

Tekintsd a könyvnek ezt a részét egy gyors útmutatónak a 2-es típusú cukorbetegség visszafordítására és megelőzésére vonatkozóan. Rövid bevezető a betegségről: mi ez, miért nem működnek a hagyományos kezelési módszerek, és milyen hatékony lépéseket tehetsz ma az egészséged megőrzésének érdekében.

Tény: a 2-es típusú cukorbetegség teljes mértékben megelőzhető, illetve visszafordítható

A legtöbb egészségügyi szakember a 2-es típusú cukorbetegséget krónikus és progresszív betegségnek tekinti. Ez azt az elképzelést erősíti, hogy a 2-es típusú cukorbetegség egyirányú utca, egy életfogytiglani ítélet, amelyből nincs lehetőség a feltételes szabadlábra helyezésre: a betegség folyamatosan súlyosbodik, amíg végül inzulininjekciókra lesz szükség.

Ez azonban valójában egy hatalmas hazugság, ami kiváló hír mindenkinek, akinél prediabéteszt, vagy 2-es típusú cukorbetegséget diagnosztizáltak. Ezen tévhitek a felismerése az első és legfontosabb lépés a betegség visszafordításának folyamatában. A legtöbb ember már ösztönösen felismeri ezt. Nevetségesen könnyű bebizonyítani, hogy a 2-es típusú cukorbetegség szinte mindig visszafordítható.

Tegyük fel, hogy egy barátodnál 2-es típusú cukorbetegséget diagnosztizáltak, ami azt jelenti, hogy a vérében a glükózszint folyamatosan a normális szint felett van. Keményen dolgozott, hogy lefogyjon 20-22 kilót, ami lehetővé teszi számára, hogy abbahagyja a glükózcsökkentő gyógyszerek szedését, mivel a vérében az értékek most már normálisak. Mit mondanál neki? Valószínűleg valami olyasmit, hogy „Ez nagyszerű! Te aztán igazán vigyázol magadra! Csak így tovább!”

Amit nem mondanál, az valami olyasmi, hogy „Te egy mocskos hazudozó vagy. Az orvosom azt mondja, ez egy krónikus és progresszív betegség, tehát biztosan hazudsz.” Teljesen nyilvánvalónak tűnik, hogy a cukorbetegség azért fordult vissza, mert a barátod lefogyott. És ez a lényeg: a 2-es típusú cukorbetegség visszafordítható.

Ezt az igazságot mindvégig intuitíve éreztük. De csak a diéta és az életmódváltás – nem pedig a gyógyszerek – fordíthatja vissza ezt a betegséget, egyszerűen azért, mert a 2-es típusú cukorbetegség legnagyobb részben táplálkozási betegség. A legmeghatározóbb tényező a fogyás. A 2-es típusú cukorbetegség kezelésére használt gyógyszerek többsége nem okoz fogyást. Éppen ellenkezőleg. Az inzulin például hírhedt a súlygyarapodást okozó hatásáról. Ha a betegek egyszer elkezdenek inzulininjekciót használni a 2-es típusú cukorbetegség kezelésére, legtöbbször azt érzik, rossz úton járnak.

Diabéteszes betegeimtől gyakran hallottam: „Doktor úr, mindig azt mondta, hogy a fogyás a kulcsa a cukorbetegség visszafordításának. Mégis felírt nekem egy gyógyszert, amitől több mint 11 kilót híztam. Hogy lehet ez jó?” Az az igazság, hogy egyszerűen nem volt jó, ezért soha nem tudtam kielégítő választ adni erre a fontos kérdésre. A cukorbetegség megfelelő kezelésének kulcsa a fogyás volt. Logikusan, mivel súlygyarapodást okozva az inzulin nem javított a helyzeten, sőt valójában rontott rajta.

Mivel a 2-es típusú cukorbetegség visszafordításának kulcsa a fogyás, a gyógyszerek nem segítenek. Csak úgy teszünk, mintha segítenének, és ez az oka annak, hogy a legtöbb orvos szerint a 2-es típusú cukorbetegség krónikus és progresszív. Kikerültük, hogy szembenézzünk egy kényelmetlen igazsággal: a gyógyszerek nem gyógyítanak meg egy étrenddel összefüggő betegséget. Körülbelül annyira hasznosak, mintha snorkelt vinnénk magunkkal egy kerékpárversenyre. A probléma nem a betegséggel van; a probléma az, ahogyan a betegséget kezeljük.

Ugyanazok az elvek, amelyeket a 2-es típusú cukorbetegség visszafordítására használunk, a megelőzésére is érvényesek. Az elhízás és a 2-es típusú cukorbetegség szorosan összefügg, és általában a megnövekedett testtömeg növeli a betegség kialakulásának kockázatát. Bár az összefüggés nem tökéletes, mindazonáltal az ideális testtömeg fenntartása az első lépés a megelőzés érdekében.

Sokan a 2-es típusú cukorbetegséget a modern élet elkerülhetetlen részeként festik le, de ez egyszerűen nem igaz. A 2-es típusú cukorbetegség járványa valójában csak az 1980-as évek végén kezdődött. Tehát mindössze egyetlen generációnyit kell visszatekintenünk az időben ahhoz, hogy megtaláljuk az életmódot, amellyel leginkább megelőzhető a betegség kialakulása.

Tény: a 2-es típusú cukorbetegség oka a túl sok cukor

A 2-es típusú cukorbetegség lényegében egy olyan betegség, amelyet a túl sok inzulin okoz, amit a szervezetünk választ ki, ha túl sok cukrot eszünk. A probléma ilyen módon történő megfogalmazása hihetetlenül erőteljes, mert a megoldás azonnal nyilvánvalóvá válik. Csökkentenünk kell az inzulinszintünket a cukor és a finomított szénhidrátok bevitelének csökkentésével.

Képzeld el a testedet, mint egy nagy edényt. Születéskor ez az edény üres. Több évtized alatt annyi cukrot és finomított szénhidrátokat fogyasztasz, hogy az edény fokozatosan megtelik. Amikor legközelebb eszel és a cukor beáramlik az edény egyik oldalán, kiömlik a másikon, mivel megtelt.

Ugyanez a helyzet áll fenn a szervezetedben. Amikor cukrot eszel, a tested inzulint választ ki, hogy segítsen a cukrot a sejtjeidbe juttatni, ahol az energiaként hasznosul. Ha nem égeted el megfelelőképpen a cukrot, akkor évtizedek alatt a sejtjeid teljesen megtelnek, és nem tudnak többet felvenni. Amikor legközelebb cukrot eszel, az inzulin már nem tud belőle többet a csordulásig tele lévő sejtjeidbe kényszeríteni, így az kiömlik onnan a vérbe. A cukor a vérben glükóz elnevezésű formában utazik, és ha túl sok van belőle – ez az úgynevezett magas vércukorszint –, az a 2-es típusú cukorbetegség egyik fő tünetévé válik.

Amikor túl sok glükóz van a vérben, az inzulin nem végzi el a szokásos feladatát, azaz nem szállítja a cukrot a sejtekbe. Ilyenkor azt mondjuk, hogy a szervezet inzulinrezisztenssé vált, de ez valójában nem az inzulin hibája. Az elsődleges probléma az, hogy a sejtek csordultig tele vannak glükózzal. Azonban a magas vércukorszint csak egy része a problémának. Nemcsak a vérben van túl sok glükóz, hanem az összes sejtben is túl sok van. A 2-es típusú cukorbetegség egyszerűen egy túlcsordulási jelenség, amely akkor következik be, amikor túl sok glükóz van az egész szervezetünkben.

A vérben lévő túlzott mennyiségű glükózra válaszul a szervezet még több inzulint választ ki, hogy leküzdje ezt az ellenállást. Ez több glükózt kényszerít a túlcsorduló sejtekbe, hogy a vércukorszintet normális szinten tartsa. Ez működik, de a hatás csak átmeneti, mert nem oldotta meg a felesleges cukor problémáját, csak a vérből a sejtekbe szállította a többletet, ami tovább rontja az inzulinrezisztenciát. Egy bizonyos ponton a szervezet még több inzulinnal sem tud több glükózt a sejtekbe kényszeríteni.

Gondolj egy bőrönd bepakolására. Először a ruhák gond nélkül beférnek az üres bőröndbe. Amikor azonban a bőrönd megtelt, nehéz lesz belegyömöszölni azt az utolsó két pólót. Elérsz egy olyan pontot, amikor már nem tudod becsukni a bőröndöt. Úgy is mondhatnánk, hogy a bőrönd látszólag ellenáll a ruháknak. Ez hasonló a túlcsordulás jelenségéhez, ami a sejtjeinkben történik.

Ha a bőrönd megtelt, elkezdheted nagyobb erővel begyömöszölni az utolsó pólókat is. Ez a stratégia csak átmenetileg fog működni, mert nem kezelted a túltöltött bőrönd alapvető problémáját. Tehát ahogy egyre több pólót pakolsz a bőröndbe, a probléma – nevezzük ezt poggyászellenállásnak – csak rosszabb és rosszabb lesz. A helyes megoldás az, ha kiveszünk néhány ruhát a bőröndből.

Mi történik a szervezetben, ha nem távolítjuk el a felesleges glükózt? Először is, a szervezet folyamatosan növeli az általa termelt inzulin mennyiségét, hogy több glükózt próbáljon a sejtekbe kényszeríteni. Ez azonban egyre fokozódó inzulinrezisztenciát hoz létre, ami aztán egy ördögi körré válik. Amikor az inzulinszint már nem tud lépést tartani a növekvő ellenállással, a vércukorszint megugrik és az orvos valószínűleg 2-es típusú cukorbetegséget fog diagnosztizálni.

Felírhat például inzulininjekciót, vagy esetleg egy metformin nevű tablettát a vércukorszint csökkentésére, de ezek a gyógyszerek nem szabadítják meg a szervezetedet a felesleges glükóztól. Ehelyett egyszerűen csak folytatják a glükóz kivonását a vérből, és visszarámoltatják a szervezetbe, ami ezután a különböző szervekbe, például a vesékbe, az idegekbe, a szembe és a szívbe kerül, ahol végül szövődményeket okozhat. Az alapprobléma természetesen változatlanul fennáll.

Emlékszel az edényre, ami tele volt cukorral? Még mindig tele van. Az inzulin mindössze csak átmozgatta a glükózt a vérből, ahol látható volt, a test szerveibe, ahol láthatatlanná vált. Tehát a legközelebbi étkezéskor, amikor a cukor ismét a véredbe ömlik, te inzulint fecskendezel be, hogy a szerveidbe tömd. Akár úgy gondolsz rá, mint egy túlzsúfolt bőröndre, akár egy túlcsorduló edényre, ez ugyanaz a jelenség újra és újra.

Minél több glükóz befogadására kényszeríted a szervezetedet, annál több inzulinra van szüksége, hogy leküzdje az ellenállást vele szemben. A növekvő mennyiségű inzulin azonban csak még nagyobb ellenállást hoz létre, ahogy a sejtek egyre jobban kitágulnak. Ha egyszer már túllépted azt a mennyiséget, amit a tested természetes úton képes előállítani, a gyógyszerek vehetik át a hatalmat. Eleinte csak egyetlen gyógyszerre lesz szükséged, később kettő, majd három lesz belőle, az adagok egyre nagyobbak lesznek. És itt a lényeg: ha egyre több gyógyszert szedsz, hogy a vércukorszintedet ugyanazon a szinten tartsd, a cukorbetegséged valójában egyre inkább romló tendenciát követ.

Hagyományos diabéteszkezelések, azaz miként lehet a problémákat súlyosbítani

A vércukorszint az inzulin hatására javult, de maga a cukorbetegség rosszabbodott. A gyógyszerek csupán elrejtették a vérben lévő cukrot azáltal, hogy a már megduzzadt sejtekbe gyömöszölték. A cukorbetegség helyzete jobbnak tűnik, de valójában rosszabb.

Az orvosok gratulálhatnak maguknak a jól végzett munka illúziójához, még akkor is, ha a betegek egyre rosszabb állapotban vannak. A diabétesz súlyosbodásával járó szívrohamokat, pangásos szívelégtelenséget, agyvérzést, veseelégtelenséget, amputációkat és vakságot semmiféle gyógyszeres kezelés nem akadályozza meg.

„Hát igen, mondja az orvos, ez egy krónikus, progresszív betegség.”

Íme egy hasonlat. Gondoljunk arra, hogy ahelyett, hogy kidobnánk a szemetet, az ágy alá rejtjük azt, hogy úgy tegyünk, mintha a házunk tiszta lenne. Amikor már nincs több hely az ágy alatt, a szemetet a szekrényben dugjuk el. Sőt, bárhová elrejthetjük szem elől: a pincébe, a padlásra, sőt még a fürdőszobába is. De azzal, hogy továbbra is nem látható helyeken rejtegetjük a szemetet, előbb-utóbb nagyon-nagyon büdös lesz, mert elkerülhetetlenül rohadni kezd. Tehát ahelyett, hogy elrejtenénk, ki kell dobnunk.

Ha a túlzsúfolt bőrönd és a túlzsúfolt ház problémájának megoldása nyilvánvalónak látszik, akkor a túl sok glükóz kérdésére (ami túl sok inzulinhoz vezet) szintén magától értetődőnek kellene hogy tűnjön a válasz: szabaduljunk meg tőle! A 2-es típusú cukorbetegség hagyományos kezelése azonban a hibás logikát követi: elrejti a glükózt ahelyett, hogy megszüntetné. Ha megértjük, hogy a vérben keringő túl sok glükóz mérgező, miért nem értjük meg, hogy ugyanígy mérgező a túl sok glükóz, amit a szervezetben halmozunk fel?

Tény: a kettes típusú cukorbetegség szervezetünk minden szervére hatást gyakorol

Mi is történik, ha a túlzott glükózmennyiség tíz vagy húsz éven át egyre csak halmozódik a szervezetben? A test minden sejtje rothadásnak indul, éppen ezért a 2-es típusú cukorbetegség, gyakorlatilag minden más betegségtől eltérően, az összes szervünket érinti. A szemünk tönkremegy, és megvakulunk. A veséink tönkremennek és dialízisre szorulnak. A szívünk tönkremegy, szívroham és szívelégtelenség lép fel. Az agyunk tönkremegy és Alzheimer-kór támadja meg. A májunk tönkremegy, zsírmájbetegség, majd májzsugor alakul ki. A lábaink tönkremennek, diabéteszes lábszárfekély támadja meg őket. Az idegeink tönkremennek a diabéteszes neuropátiától. Testünk egyetlen része sem marad érintetlen.

A szokásos gyógyszerek nem akadályozzák meg a szervi elégtelenség előrehaladását, mert nem segítenek a toxikus cukormennyiség kiürítésében. Nem kevesebb mint hét multinacionális, multicentrikus, randomizált, placebokontrollált vizsgálat bizonyította, hogy a vércukorszintet csökkentő standard gyógyszerek nem csökkentik a szívbetegségek előfordulásának gyakoriságát, ami vezető halálok a cukorbetegek körében. Úgy tettünk, mintha ezektől a vércukorszint-csökkentő gyógyszerektől egészségesebbé válnának az emberek, de ez hazugság volt. Elsiklottunk az egyedülálló igazság felett: nem lehet gyógyszerekkel gyógyítani egy étrenddel összefüggő betegséget.

Tény: a kettes típusú cukorbetegség visszafordítható és megelőzhető gyógyszerek szedése nélkül

Ha megértjük, hogy 2-es típusú cukorbetegség esetén egyszerűen túl sok cukor van a szervezetben, a megoldás nyilvánvalóvá válik. Szabaduljunk meg a cukortól. Ne rejtsük el. Szabaduljunk meg tőle. Ezt valójában csak kétféleképpen lehet elérni.

1.Használjunk kevesebb cukrot.

2.Égessük el a maradék cukrot.

Ennyi az egész. Ez minden, amit tennünk kell. És a legjobb az egészben, hogy mindez természetes és teljesen ingyenes. Nincsenek gyógyszerek. Nincs műtét. Nincs kiadás.

1. lépés: Használjunk kevesebb cukrot

Az első lépés az, hogy mindenféle cukrot és finomított szénhidrátot ki kell iktatni az étrendből. A hozzáadott cukroknak nincs tápértékük, így nyugodtan megvonhatjuk őket magunktól. Az összetett szénhidrátok, melyek egyszerűen csak hosszú cukorláncok, és az erősen finomított szénhidrátok, mint például a liszt, gyorsan glükózzá emésztődnek. Az optimális stratégia a fehér lisztből készült kenyerek és tészták, valamint a fehér rizs és burgonya korlátozása vagy elhagyása.

Mérsékelt, nem pedig magas fehérjebevitelt kell fenntartani. Az emésztés során az étkezési fehérje, például a hús, aminosavakra bomlik. A megfelelő mennyiségű fehérje szükséges a jó egészséghez, de a felesleges aminosavak nem tárolhatók a szervezetben, ezért a máj glükózzá alakítja őket. Túl sok fehérje fogyasztása tehát cukrot ad a szervezetnek. Érdemes kerülni az erősen feldolgozott, koncentrált fehérjeforrásokat, például a fehérjeturmixokat, fehérjeszeleteket és fehérjeporokat.

Mi a helyzet az étkezési zsírokkal? Azok a természetes zsírok, melyek például az avokádóban, a diófélékben és az olívaolajban találhatóak – és amelyek például a mediterrán étrend fő összetevői is –, csupán minimális befolyással vannak a vércukorszintre vagy az inzulinra, de köztudottan jótékony hatást gyakorolnak a szívbetegségekre és a cukorbetegségre egyaránt. A tojás és a vaj szintén kiváló természetes zsírforrások. Az étrendi koleszterin, amelyet gyakran társítanak ezekhez az élelmiszerekhez, bizonyítottan nincs káros hatással az emberi szervezetre. Az étkezési zsírok fogyasztása nem vezet 2-es típusú cukorbetegséghez vagy szívbetegséghez. Sőt, előnyös hatást gyakorol, mert segít a jóllakottság érzését elérni anélkül, hogy cukrot adna a szervezetnek.

Ahhoz, hogy kevesebb cukrot juttass a szervezetedbe, ragaszkodj a teljes értékű, természetes, feldolgozatlan élelmiszerekhez. Táplálkozz úgy, hogy az étrended minimális finomított szénhidrátot, mérsékelten sok fehérjét és sok természetes zsírt tartalmazzon.

2. lépés: A maradék cukor elégetése

A testmozgás – mind az erőnléti, mind pedig az aerob edzés – jótékony hatással lehet a 2-es típusú cukorbetegség kialakulásának megakadályozására, de sokkal kevésbé hatékony a betegség visszafordításában, mint az étrendi beavatkozások. A böjt a legegyszerűbb és legbiztosabb módszer arra, hogy rákényszerítsük a szervezetünket a cukorégetésre.

A böjtre úgy tekinthetünk, mint az evés másik oldalára: amikor nem eszünk, böjtölünk. Amikor eszünk, a szervezet elraktározza a tápanyag energiáját; amikor böjtölünk, a szervezet elégeti a tápanyag energiáját. A glükóz pedig a legkönnyebben hozzáférhető, táplálékból származó energiaforrás. Ezért, ha meghosszabbítjuk a böjtölési időszakokat, elégetjük az elraktározott cukrot.

Bár szigorúan hangzik, a böjt szó szerint a legrégebbi ismert diétás terápia, és az emberiség történelme során gond nélkül alkalmazták. Ha vényköteles gyógyszereket szedsz, kérd ki orvosod tanácsát, de a lényeg a következő:

Ha nem eszünk, csökkenni fog a vércukorszintünk? Természetesen.

Ha nem eszünk, fogyni fogunk? Természetesen.

Szóval, hol van itt a probléma? Nem látok egyet sem.

A cukor elégetésére népszerű stratégia a 24 órás böjt, hetente kétszer-háromszor. Egy másik népszerű megközelítés a 16 órás böjt, heti öt-hat alkalommal.

A 2-es típusú cukorbetegség visszafordításának titka most már karnyújtásnyira van tőlünk. Mindössze arra van szükség, hogy nyitott szemmel fogadjunk el egy új paradigmát, és bátorságra, hogy megkérdőjelezzük a hagyományos bölcsességet. Ismered az alapokat, és készen állsz a kezdésre. De hogy valóban megértsd, miért terjed járványszerűen a 2-es típusú cukorbetegség, és mit tehetsz saját egészséged szempontjából hatékony kezelése érdekében, olvass tovább. Sok szerencsét!

Első rész:
A népbetegség

Első fejezet: Hogyan vált a 2-es típusú diabétesz népbetegséggé?

⚫

Az Egészségügyi Világszervezet 2016-ban tette közzé első globális jelentését a cukorbetegségről, és hírei lesújtóak voltak. A cukorbetegség könyörtelen katasztrófává nőtte ki magát. 1980 óta – vagyis egyetlen generáció alatt – világszerte megnégyszereződött a cukorbetegségben szenvedők száma. Hogyan vált ez a régóta létező betegség hirtelen huszonegyedik századi csapássá?

A cukorbetegség rövid története

A diabetes mellitus (DM) betegséget már évezredek óta ismerik. Az i. e. 1550 körül írt ókori egyiptomi orvosi szöveg, az Ebers-papirusz írta le először ezt a bizonyos „túl sok vizeletet ürítő” állapotot.1 Körülbelül ugyanebben az időben az ősi hindu írások a madhumeha betegséget tárgyalták, ami szabad fordításban „mézes vizeletet” jelent.2 Az érintett betegek, gyakran gyermekek, rejtélyes módon, feltartóztathatatlanul fogytak. A fogyás megállítására tett kísérletek a folyamatos táplálás ellenére sem jártak sikerrel, és a betegség szinte kivétel nélkül minden esetben halálos kimenetelű volt. Érdekes módon a hangyákat vonzotta a vizelet, amely megmagyarázhatatlanul édes volt.

Kr. e. 250-ben a görög orvos, Memphisi Apollonius már cukorbetegségnek nevezte az állapotot, amely önmagában csak a túlzott vizeletürítést jelenti. Thomas Willis 1675-ben hozzáadta a mellitus kifejezést, ami azt jelenti, hogy „mézből”. Ez az elnevezés megkülönbözteti a diabetes mellitust egy másik, ritka betegségtől, a diabetes insipidustól. A leggyakrabban traumás agysérülés következtében kialakult diabetes insipidusra szintén jellemző a túlzott vizelés, de a vizelet nem édes. Az insipidus találóan azt jelenti, hogy „ízetlen”.

A köznyelvben a nem specifikus cukorbetegség kifejezés a diabetes mellitusra utal, mivel ez sokkal, de sokkal gyakoribb, mint a diabetes insipidus. Ebben a könyvben a cukorbetegség kifejezés csak a diabetes mellitusra vonatkozik, a diabetes insipidusról nem lesz szó.

A Kr. u. első században a kappadókiai görög orvostól, Aretaiosztól származik az 1-es típusú cukorbetegség klasszikus leírása, mely szerint a cukorbetegség „a hús és a végtagok vizeletté olvadása”. Ez az összefoglaló megragadja a kezeletlen betegség lényegi jellemzőjét: a túlzott vizelettermelés a test szöveteinek szinte teljes mértékű elsorvadásával jár együtt. A betegek nem tudnak hízni, bármit is esznek. Aretaiosz továbbá megjegyezte, hogy cukorbetegséggel „az élet rövid, undorító és fájdalmas”, mivel nincs hatékony kezelés a betegségre. Ha a betegség kialakult, előre meghatározott, végzetes lefolyást követ.

A cukorbetegség klasszikus diagnosztikai tesztje akkoriban az volt, hogy a beteg vizeletét megkóstolták (pfuj), hogy azonosítani tudják annak édes ízét. 1776-ban Matthew Dobson (1732–1784) angol orvos meghatározta a cukrot mint a jellegzetes édes ízt okozó anyagot. Az édességet nemcsak a vizeletből, hanem a vérből is kimutatta. Lassan kibontakozott a cukorbetegség mibenlétének megértése, de a megoldás még mindig elérhetetlen volt.

1797-ben a skót John Rollo (?–1809) katonai sebész volt az első orvos, aki olyan észszerű kezelést körvonalazott, mely sikerélményt hozott. Jelentős javulást figyelt meg ugyanis egy diabéteszes betegnél, aki kizárólag húst tartalmazó étrendet követett. Tekintettel a cukorbetegség egyértelműen lesújtó prognózisára, ez a megközelítés áttörést jelentett. Tulajdonképpen ez a rendkívül alacsony szénhidráttartalmú diéta volt az első sikeres diabetikus kezelés.

Pierre Piorry (1794–1879) francia orvos ezzel szemben azt tanácsolta a cukorbetegeknek, fogyasszanak nagy mennyiségű cukrot, hogy pótolják a vizelettel elvesztett mennyiséget. Bár ez a logika akkoriban észszerűnek tűnt, mégsem volt sikeres stratégia. Egy cukorbeteg kollégája, aki pechére követte ezt a tanácsot, rövidesen belehalt a következményekbe. A történelem ma már csak elnézően mosolyog a jó dr. Piorryn.3 Ez az eredmény azonban előrevetítette a mi korunk rendkívül hatástalan tanácsainak árnyoldalait, miszerint a 2-es típusú cukorbetegség kezelésében magas szénhidráttartalmú étrendet kell követni.

Apollinaire Bouchardat (1806–1886), akit néha a modern diabetológia megalapítójának neveznek, saját terápiás diétáját arra a megfigyelésre alapozva állította fel, hogy az 1870-es francia–porosz háború alatti időszakos éhezés általánosságban csökkentette a vizeletcukorszintet. De la Glycosurie ou diabète sucré (Glikozuria, vagy cukorbetegség) című könyvében ismertette átfogó diétás stratégiáját, amely megtiltotta mindennemű magas cukor- és keményítőtartalmú élelmiszer fogyasztását.

1889-ben dr. Josef von Mering (1849–1908) és Oskar Minkowski (1858–1931) a Strasbourgi Egyetemen kísérletileg eltávolította egy kutya hasnyálmirigyét, a gyomor és a bél közötti vessző alakú szervet. A kutya gyakran kezdett vizelni, amit dr. Von Mering éleslátóan felismert mint a cukorbetegség tünetét. A vizelet vizsgálata megerősítette a magas cukortartalmat.

1910-ben Sir Edward Sharpey-Schafer (1850–1935), akit egyesek az endokrinológia (a hormonok működésének tanulmányozása) atyjának tartanak, azt javasolta, hogy nevezzék inzulinnak a hormont, melynek hiánya felelős a cukorbetegségért. Az inzulin szó a latin insula szóból származik, ami „szigetet” jelent, mivel ezt a hormont a hasnyálmirigy Langerhans-szigetnek nevezett sejtjei termelik.

A huszadik század fordulójára Frederick Madison Allen (1879–1964) és Elliott Joslin (1869–1962) neves amerikai orvosok a cukorbetegség intenzív diétás kezelésének elkötelezett híveivé váltak, mivel más hasznos kezelési módok nem álltak rendelkezésre.

Dr. Allen a cukorbetegséget olyan betegségként képzelte el, amelyben a túlterhelt hasnyálmirigy nem képes lépést tartani többé a mértéktelen táplálkozással járó követelményekkel.4 Hogy a hasnyálmirigyet pihentesse, az „Allen-féle éheztetőkúrát” írta elő, amely nagyon kevés kalóriát (napi 1000 kalória) és nagyon kevés szénhidrátot (< 10 g naponta) tartalmazott. A betegeket kórházba szállították, és reggel 7-től este 7-ig kétóránként csak whiskyt és feketekávét adtak nekik. Ezt a kúrát napokon át folytatták mindaddig, amíg a cukor el nem tűnt a vizeletből. Miért került bele whisky? Nem volt elengedhetetlen, csupán azért adták, hogy „a beteg kellemesen érezze magát, miközben éheztetik”.5

Néhány páciens reakciója semmihez sem volt hasonlítható, amit korábban láttak. Azonnal és szinte csodával határos módon javulni kezdtek. Mások azonban éhen haltak, amit eufemisztikusan éhhalálnak neveztek.

Az 1-es és 2-es típusú cukorbetegség közötti különbség megértésének hiánya súlyosan hátráltatta Allen kezelésének hatásosságát. Az 1-es típusú cukorbetegek általában drámaian alultáplált gyermekek voltak, míg a 2-es típusú cukorbetegek többnyire túlsúlyos felnőttek. Ez az ultraalacsony kalóriatartalmú diéta halálos lehetett a nagyon alultáplált 1-es típusú cukorbetegek számára (a két diabétesztípus közötti különbségekről bővebben alább és a Második fejezetben lesz szó). Tekintettel a kezeletlen 1-es típusú cukorbetegség egyébként végzetes prognózisára, ez nem volt olyan súlyos tragédia, mint amilyennek elsőre tűnhetett. Allen bírálói pejoratív módon éhségdiétának nevezték a kezeléseit, széles körben viszont a legjobb terápiának tartották – diétás vagy más módon elért eredményeit –, egészen az inzulin 1921-es felfedezéséig.

Dr. Elliott P. Joslin (1869–1962) 1898-ban nyitotta meg rendelőjét Bostonban, miután diplomát szerzett a Harvardon, és ő lett az első amerikai orvos, aki cukorbetegségre specializálódott. A Harvard Egyetem névadó Joslin Diabetes Centerét ma is a világ egyik legjelentősebb diabéteszközpontjának tartják, a Joslin által írt, The Treatment of Diabetes Mellitus (A cukorbetegség kezelése) című tankönyvet pedig a diabétesz kezelésének bibliájaként emlegetik. Dr. Elliott P. Joslin valószínűleg a történelem leghíresebb diabetológusa.

Bár dr. Joslin sok beteget veszített el a cukorbetegség szövődményei miatt, sokakat meg is mentett dr. Allen kezeléseinek alkalmazásával. 1916-ban ezt írta: „Azt, hogy az átmeneti alultápláltsági időszakok hatékonyak a diabétesz kezelésében, valószínűleg mindenki el fogja ismerni a koplalással kapcsolatos kétéves tapasztalat után.”6 Úgy vélte, hogy a javulás annyira nyilvánvaló volt minden érintett számára, hogy még vizsgálatokra sem volt szükség a bizonyításhoz.

Az évszázad felfedezése

Frederick Banting (1891–1941), Charles Best (1899–1978) és John Macleod (1876–1931) 1921-ben a Torontói Egyetemen korszakalkotó felfedezést tettek az inzulin azonosításával. Szarvasmarhák hasnyálmirigyéből izolálták az inzulint, és James Collippal (1892–1965) együtt megtalálták a módját, hogyan tisztítsák meg annyira, hogy 1922-ben beadhassák az első betegnek.7 Leonard Thompson, egy tizennégy éves, 1-es típusú cukorbeteg fiú mindössze hatvanöt kilót nyomott, amikor elkezdte az inzulininjekciókat. Tünetei és panaszai rohamos sebességgel megszűntek, és azonnal visszanyerte normális súlyát. Hamarosan további hat beteget kezeltek, hasonlóan megdöbbentő sikerrel. A tízévesek átlagos élettartama a diagnózis felállításakor körülbelül 16 hónapról8 35 évre nőtt!

Az Eli Lilly and Company társult a Torontói Egyetemmel, hogy kereskedelmi forgalomba hozza ezt a forradalmian új gyógyszert, az inzulint. A szabadalmat szabadon hozzáférhetővé tették, így az egész világ részesülhetett az évszázad orvosi felfedezéséből. 1923-ra már 25 ezer beteget kezeltek az injekciós formában hozzáférhető inzulinnal, Banting és Macleod pedig megkapta a fiziológiai és orvostudományi Nobel-díjat.

A világ eufóriában tört ki. Az inzulin nagy jelentőségű felfedezését követően széles körben úgy vélték, hogy a cukorbetegség végre gyógyíthatóvá vált. Frederick Sanger (1918–2013) brit biokémikus meghatározta az emberi inzulin molekuláris szerkezetét, amiért 1958-ban kémiai Nobel-díjat kapott, és megnyitotta az utat az inzulin hormon bioszintéziséhez és kereskedelmi előállításához. Az inzulin felfedezése elhomályosította az előző évszázad diétás kezeléseinek hatékonyságát, lényegében teljességgel rossz fényben tüntetve fel azokat. Sajnos a cukorbetegség története ezzel mégsem ért véget.

Hamar világossá vált, hogy a diabetes mellitusnak különböző típusai léteznek. 1936-ban Sir Harold Percival Himsworth (1905-1993) inzulinérzékenységük alapján kategorizálta a cukorbetegeket.9 Megállapította, hogy egyes betegek rendkívül érzékenyek az inzulin hatására, mások viszont nem. Az inzulin beadása az inzulinérzéketlen csoportnál nem hozta meg a várt hatást: ahelyett, hogy hatékonyan csökkentette volna a vércukorszintet, úgy tűnt, az inzulin alig fejt ki hatást. 1948-ban Joslin azt feltételezte, hogy sok embernél az inzulinrezisztencia miatt diagnosztizálatlan cukorbetegség áll fenn.10

1959-re hivatalosan is elismerték a cukorbetegség két különböző típusát: az 1-es típusú vagy inzulinfüggő cukorbetegséget és a 2-es típusú, vagyis nem inzulinfüggő cukorbetegséget. Ezek a kifejezések nem voltak teljesen pontosak, mivel sok 2-es típusú cukorbetegségben szenvedő betegnek inzulint is felírtak. 2003-ra az inzulinfüggő és a nem inzulinfüggő kifejezést elhagyták, és csak az 1-es és 2-es típusú cukorbetegség elnevezések maradtak meg.

A fiatalkori cukorbetegség és a felnőttkori cukorbetegség elnevezéseket is alkalmazták, hogy hangsúlyozzák a betegek életkora közötti különbséget, a betegség várható kialakulásának időpontját illetően. Mivel azonban az 1-es típus egyre gyakrabban fordul elő felnőtteknél is, a 2-es típus pedig egyre gyakrabban gyermekeknél, ezért ezeket az osztályozásokat is elhagyták.

A népbetegség gyökerei

Az 1950-es években a látszólag egészséges amerikaiak körében egyre nagyobb gyakorisággal kezdett előfordulni szívroham. Mivel a világon minden nagy történetnek szüksége van egy gonosztevőre, ebben az esetben nagyon hamar az étkezési zsír kapta meg ezt a szerepet. Úgy vélték, tévesen, hogy az étkezési zsír növeli a vér koleszterinszintjét, ami szívbetegségek kialakulásához vezet. Az orvosok alacsonyabb zsírtartalmú étrendeket javasoltak, és elkezdődött a táplálékból származó zsírok démonizálása. A probléma az volt – bár akkoriban ezt még nem látták –, hogy a táplálékkal bevitt zsírok korlátozása a táplálékkal bevitt szénhidrátok növelésével járt, mivel mindkettő képes a jóllakottság érzését (teltségérzetet) kelteni. A fejlett világban ezek a szénhidrátok rendszerint erősen finomított szénhidrátok voltak.

1968-ra az Egyesült Államok kormánya létrehozott egy bizottságot, hogy megvizsgálja az éhezés és alultápláltság problémáját az egész országban, és megoldási javaslatokat tegyen ezekre a problémákra. Az 1977-ben kiadott, Dietary Goals for the United States (Táplálkozási célok az Egyesült Államok számára) című jelentés vezetett az 1980-as Dietary Guidelines for Americans (Táplálkozási irányelvek az amerikaiak számára) című dokumentumhoz. Ezek az iránymutatások számos konkrét étrendi célt tartalmaztak, például a szénhidrátfogyasztás 55–60%-ra való emelését az étrendben, illetve a zsírfogyasztás csökkentését a kalóriák körülbelül 40%-áról 30%-ára.

Bár az alacsony zsírtartalmú étrendet eredetileg a szívbetegségek és a sztrók kockázatának csökkentésére javasolták, a legújabb bizonyítékok egyértelműen cáfolják a szív- és érrendszeri betegségek és a teljes étrendi zsírmennyiség közötti kapcsolatot. Számos magas zsírtartalmú élelmiszer, például az avokádó, a diófélék és az olívaolaj olyan egyszeresen és többszörösen telítetlen zsírsavakat tartalmaz, amelyekről ma már tudni véljük, hogy szívbarátok. (Az amerikaiaknak szóló legutóbbi, 2016-ban kiadott táplálkozási irányelvek feloldották és megszüntették az egészséges étrendben az étkezési zsírra vonatkozó korlátozásokat.11)

A természetes, telített zsírsavak és a szívbetegségek közötti kapcsolat hamisnak bizonyult.12 Míg a mesterségesen telített zsírsavak, mint például a transzzsírok, bizonyítottan mérgezőnek számítanak, ugyanez nem igaz a húsban és tejtermékekben, például a vajban, tejszínben és sajtban található természetes zsírokra. Ezek az élelmiszerek az emberi táplálkozás részét képezik már emberemlékezet óta.

Mint kiderült, ennek az új keletű és nem bizonyítékokon alapuló, alacsony zsírtartalmú, magas szénhidráttartalmú étrendnek olyan következményei lettek, amelyek egyáltalán nem voltak betervezve: az elhízás aránya a páciensek körében hamarosan olyan intenzív növekedésnek indult, hogy azóta sem állt le.

Az 1980-as táplálkozási irányelvek hozták létre a hírhedt táplálkozási piramist, annak teljes kontrafaktikus dicsőségében. A korábban minden tudományos bizonyíték nélkül „hizlaló”-nak minősített szénhidrát egészséges, teljes kiőrlésű gabonaként született újjá. A piramis alapját képező élelmiszerek – amelyekkel kapcsolatban az volt a javaslat, hogy minden egyes nap fogyasszuk őket – közé tartoztak a kenyerek, a tészták és a burgonya. Pontosan ezek voltak azok az élelmiszerek, amelyeket korábban kerültünk, hogy vékonyak maradjunk. Pontosan ezek azok az ételek, amelyek a vércukorszint és az inzulin legszámottevőbb emelkedését idézik elő.

1.1. ábra. Az elhízás tendenciái az Egyesült Államokban az „élelmiszer-piramis” bevezetése után

Amint az 1.1. ábra mutatja, az elhízás előfordulásának gyakorisága azonnal intenzív növekedésnek indult. Ahogy az 1.2. ábra mutatja, tíz évvel később a cukorbetegség előfordulásának gyakorisága elkerülhetetlenül emelkedni kezdett. Az életkorral korrigált előfordulási gyakoriság még mindig meredeken emelkedik. A becslések szerint 1980-ban világszerte 108 millió ember szenvedett cukorbetegségben. Ez a szám 2014-re 422 millióra nőtt.13 Ennél is aggasztóbb a tény, hogy úgy tűnik, egyelőre nem látszik még a tendencia vége.

A huszonegyedik század pestise

A cukorbetegség előfordulásának gyakorisága mindkét nemnél, minden korcsoportban, minden faji és etnikai csoportban és minden iskolai végzettségi szinten jelentősen megnőtt. A 2-es típusú diabétesz egyre fiatalabb korosztályt támad meg. A gyermekklinikákat, amelyek egykor az 1-es típusú diabétesz kizárólagos felségterületét képezték, ma már elárasztják a 2-es típusú diabéteszben szenvedő elhízott serdülők tömegei.14

Ez nem pusztán észak-amerikai járvány, hanem világméretű jelenség, bár a világ felnőtt cukorbetegeinek közel 80%-a fejlődő országokban él.15 A cukorbetegség előfordulásának aránya a világ alacsony és közepes jövedelmű országaiban emelkedik a leggyorsabban. Japánban az összes új cukorbetegség 80%-a 2-es típusú.

1.2. ábra. A cukorbetegek növekvő száma az Egyesült Államokban

Kína egyike azoknak az országoknak, ahol a legkatasztrofálisabb a helyzet. 2013-ban a kínai felnőttek 11,6%-ának volt 2-es típusú diabétesze, ami még a hosszú idő óta bajnok USA 11,3%-át is felülmúlta.16 2007 óta 22 millió kínai páciensnél – ez a szám megközelíti Ausztrália lakosságának számát – diagnosztizáltak újonnan cukorbetegséget. Ez a szám még megdöbbentőbb, ha figyelembe vesszük, hogy 1980-ban a kínaiak mindössze 1%-ának volt diagnosztizált, 2-es típusú cukorbetegsége. Egyetlen generáció alatt a cukorbetegek aránya ijesztő mértékben, 1160%-kal emelkedett. A Nemzetközi Diabétesz Szövetség becslése szerint a cukorbetegség diagnózisa 2040-re világszerte minden tizedik felnőttet érinteni fog.17

A probléma nem triviális. Az Egyesült Államokban a felnőttek 14,3%-a 2-es típusú cukorbeteg, a lakosság 38%-a pedig prediabéteszes állapotban van, ez összesen 52,3%. Ez azt jelenti, hogy a történelem során először fordul elő, hogy több ember szenved az adott betegségtől, mint ahányat nem érint. A prediabétesz és a diabétesz az új normális állapot. Ami még rosszabb, hogy a 2-es típusú cukorbetegség előfordulása csak az elmúlt negyven évben nőtt, ami egyértelművé teszi, hogy ez nem valamilyen genetikai betegség vagy a normális öregedési folyamat része, hanem életmódbeli probléma.

Becslések szerint 2012-ben a cukorbetegség 245 milliárd dollárba került az Egyesült Államokban a közvetlen egészségügyi költségek és a kiesett termelékenység következtében.18 A cukorbetegség és valamennyi szövődményének kezelésével kapcsolatos orvosi költségek kétszer–ötször magasabbak, mint a nem cukorbetegek kezelésének költségei. Az Egészségügyi Világszervezet becslése szerint világszerte már most az éves egészségügyi költségvetés 15%-át költik a cukorbetegséggel összefüggő szövődmények kezelésére. Ezek a számok komplett nemzetek csődjével fenyegetnek.

A megfizethetetlen gazdasági és társadalmi költségek, a növekvő gyakoriság és az egyre fiatalabb életkor együttesen az elhízást és a 2-es típusú cukorbetegséget jelen század meghatározó járványává teszik. Ironikus módon az orvostudomány és a technológia robbanásszerű fejlődése ellenére a cukorbetegség ma sokkal nagyobb problémát jelent, mint 1816-ban.19

Az 1800-as években az 1-es típusú cukorbetegség volt az uralkodó. Bár szinte kivétel nélkül minden esetben halálos kimenetelű volt, viszonylag ritkán fordult elő. Ha előretekerjük az idő kerekét 2016-ig, azt látjuk, hogy az 1-es típusú cukorbetegség az összes diabéteszes eset kevesebb mint 10%-át teszi ki. A 2-es típusú diabétesz dominál, és előfordulása a már endémiás jellege ellenére is növekszik. A 2-es típusú cukorbetegek szinte mindegyike túlsúlyos vagy elhízott, és a cukorbetegségükhöz kapcsolódó szövődményektől szenvednek. Bár az inzulin és más modern gyógyszerek hatékonyan tudják kezelni a vércukorszintet, a vércukorszint csökkentése önmagában nem akadályozza meg a cukorbetegség szövődményeinek kialakulását, beleértve a szív- és érrendszeri betegségeket, a sztrókot és a rákot, mint vezető halálokokat.

Az, hogy a világ egyik legrégebbi betegségéből világméretű járvány alakult ki, bombaként robbant. Míg minden más betegséget – a himlőtől az influenzán és a tuberkulózison át az AIDS-ig – idővel sikerült megfékezni és kordában tartani, addig a cukorbetegséggel összefüggő betegségek és szövődmények riasztó ütemben szaporodnak.

A kérdés azonban továbbra is fennáll: miért? Miért vagyunk képtelenek a 2-es típusú cukorbetegség terjedésének megfékezésére? Miért vagyunk képtelenek arra, hogy megállítsuk terjedését a gyermekeink körében? Miért vagyunk képtelenek arra, hogy megállítsuk a 2-es típusú cukorbetegség testünket ért pusztításait? Miért vagyunk képtelenek a vele járó szívroham, agyvérzés, vakság, vesebetegség és amputáció megelőzésére? Több mint 3000 évvel a felfedezése után miért nincs hatékony gyógymód?

A válasz az, hogy alapvetően félreértettük a 2-es típusú diabétesznek nevezett betegséget. Ahhoz, hogy olyan racionális kezeléseket tervezzünk, amelyeknek van esélyük sikereket elérni, újra kell kezdenünk az egészet. Meg kell értenünk a betegség kiváltó okait, vagy orvosi kifejezéssel élve az etiológiáját. Mi a 2-es típusú cukorbetegség etiológiája? Ha ezt megértettük, akkor kezdhetjük el. Kezdjük el!

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License