y r r y k k

v k

y

r

k

y

(1974 2024)

r y

Copyright © Rácz Lajos, 2024

Minden jog fenntartva!

Kiadta az Underground Kiadó Kft.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

undergroundkiado.hu

ISBN: 978-963-574-662-0

Szöveg © Rácz Lajos 2024

1. Előszó: A jelentéstevő mandátuma, a jelentés célja

Az Ukrajna elleni orosz agresszió (2014) aktivizálta azt a magyar árnyéktitkosszolgálatot (a továbbiakban ÁSZ), amelyik mindaddig rejtetten buzgólkodott hazánk NATO- és EU-tagságának aláásásán, a Szövetség belső

kohéziójának

gyengítésén,

észak-atlanti

elkötelezettségünk

„eurázsiai” stratégiával való felváltásán. Az említett aktivitás megélénkülése ugyanakkor az utóbbi években egyre több olyan „árulkodó”

információ keletkezésével járt, ami leleplezte a magyar nemzetbiztonsági szféra, a kormányzat és a társadalom széles köreinek – részben tudtukon kívüli – orosz titkosszolgálati befolyásoltságát, melynek következtében megrendült Magyarország szövetségesi beágyazottsága, és ellehetetlenült hazánk valós külpolitikai és geostratégiai érdekeinek a NATO-n és az EU-n belüli érvényesíthetősége. A megoldás nem a nyugati szövetségesi rendszerekkel és a globális nemzetközi intézményekkel való szakítás, hanem a hitelesség visszaszerzése, ami csak abban az esetben lehetséges, ha meggyőzően demonstráljuk a kormányzat és a társadalom elkötelezettségét az Oroszországból kontrollált ÁSZ – szövetségeseinkkel együttműködésben történő – felszámolására.

Az idegen államok és szervezetek hazánk és szövetségesei biztonságát fenyegető rejtett törekvéseinek felderítése és elhárítása elsősorban a kormány irányítása alatt álló (tehát a végrehajtó ágazathoz tartozó) nemzetbiztonsági szolgálatok feladata. Ugyanakkor minden magyar állampolgár törvény által előírt kötelessége, hogy ha állam elleni bűncselekményről (például kémkedésről) szerez hitelt érdemlő tudomást, akkor azt a hatóságoknak „mihelyt teheti”, jelentse. 1

A szövetségesek elleni katonai kémkedés lehetőségét is felvető esetekben az illetékes szerveknek, mindenekelőtt a Katonai Nemzetbiztonsági Szolgálatnak (a továbbiakban KNBSZ) a vonatkozó törvények szerint a beérkező közérdekű bejelentéseket, panaszokat és minden egyéb megkeresést a hatásköri és eljárási szabályok alkalmazásával ki kell vizsgálnia, ezt követően meg kell tennie a szükséges intézkedéseket. Ennek

során az érintettet tájékoztatni kell, illetve hatáskör hiánya esetén –

amennyiben az eljárás kapcsán más szerv hatásköre megállapítható – az érintett szervezet irányában áttétellel kell élni. Mindenekelőtt meg kell hallgatni a bejelentőt, el kell olvasni a csatolt iratokat, dokumentumokat, értékelni kell a beterjesztett bizonyítékokat, és azok ismeretében dönteni kell a meghozandó intézkedésekről, teendőkről. Szükség esetén – a NATO

információvédelmi szabályzatában rögzített esetekben kötelezően –

értesíteni kell a Szövetség Biztonsági Hivatalát (NATO Office of Security, NOS) és az érintett tagállamok partnerszervezeteit is, és kémelhárító szakemberek bevonásával kell a vizsgálatot lefolytatni. Mindezek az előírások és más, vonatkozó szabályok ismerete és alkalmazása olyan szakmai minimum, amivel a „cégnél” mindenkinek tisztában kell lennie.

E sorok írója, aki aktív korában maga is „szakmabeli” volt, sőt a KNBSZ

jogelődjénél, az egykori Magyar Köztársaság Katonai Felderítő Hivatalánál (KFH) felelős vezető beosztásokat töltött be, gazdag szakmai tapasztalatainak birtokában vitán felül állóan hitelt érdemlő forrásnak számít. „Jelentéstevőként” 2012 és 2024 között (már nyugállományban) több alkalommal is maradéktalanul eleget tett a fentiekben említett civil állampolgári kötelességének, és a magyar állam, valamint a szövetségesek biztonságát fenyegető nemzetbiztonsági veszélyekről az illetékes szerveket, szolgálatokat, hatóságokat szóban és írásban szinte folyamatosan tájékoztatta. Sajnálatos módon a nemzetbiztonsági szolgálatok, az őket irányító és felügyelő miniszterek, akárcsak az Országgyűlés Nemzetbiztonsági Bizottságának (OGY NBB) elnökei, elnökhelyettesei és tagjai, továbbá a nyomozó hatóságok – rendőrség, ügyészség, Nemzeti Adó- és Vámhivatal (NAV) – a hozzájuk intézett be-, ki- és feljelentéseket jogszabály-sértően válasz nélkül hagyták, vagy érdemi indoklás nélkül elutasították, sőt esetenként kimutathatóan összejátszottak az elkövetőkkel; bizonyítékok eltüntetéséhez, meghamisításához, a tanúk hiteltelenítéséhez, megfélemlítéséhez, befolyásolásához nyújtottak segítséget. Vagyis mindhárom hatalmi ág „méltóságos” főnökei és a hatáskörükbe tartozó intézmények kulcspozíciókban lévő vezetői maguk is alaposan gyaníthatóan érintettek a magyar állam elleni, de a szövetségesek biztonságát is súlyosan veszélyeztető, folyamatosan és szervezetten végrehajtott cselekményekben bűnpártolói, bűnsegédi, vagy éppen tettestársi minőségben.

A fegyveres rendvédelmi szervezetek és a nemzetbiztonsági szolgálatok jogszabálysértő mulasztásait, a soraikban elharapódzott korrupciót,

szolgálati visszaéléseket, bűncselekményeket ki kell vizsgálni. Az, hogy ebben az esetben a kivizsgálást az arra illetékes hatóságok elszabotálták, arra utal, hogy a demokrácia alapintézményeinek működése jogi, szakmai, politikai és erkölcsi visszásságokkal terhes, törvénytelen útra tévedt.

Az állami intézményrendszer demokratikus működésének legfőbb őre az államfő. Ha a különböző hatalmi ágak nem képesek egymástól függetlenül, a működési területük határait betartva, alkotmányos (alaptörvényes) rendeltetésüknek megfelelően működni, egymást fékezni, ellensúlyozni és ellenőrizni, akkor az államfőnek kell közbeavatkoznia.

2015 és 2018 között a „jelentéstevő” a Köztársasági Elnöki Hivatal (KEH) Honvédelmi Főosztályának vezetőjén (a Főhadsegéden) keresztül mind elektronikus, mind papír alapú dokumentumok formájában beadványokat juttatott el a Sándor-palotába. Ezek mindegyikét szabályosan iktatták. A jelentéstevő élőszóban is konzultálhatott a főosztály-vezetővel, és két hivatali fejléces, pecsétes, aláírt válaszlevelet is kapott tőle. Az egyikben a Főhadsegéd 2017. április 28-án a KEH nevében köszönetet mondott, „hogy megtisztelt bizalmával, és levélben részletesen kifejtve osztotta meg gondolatait, meglátásait”. A másikban, 2018. február 23-án a Főhadsegéd –

a köztársasági elnök jogköreinek ismertetését követően – javasolta, hogy a jelentéstevő „haladéktalanul intézkedjen büntető feljelentés megtételéről az illetékes nyomozó hatóságnál, és egyidejűleg tájékoztassa a NATO

Biztonsági Hivatalát”.

A NOS tájékoztatása azonban nem sikerült. Mint azt a jelentéstevő a Sándor-Palota részére (közvetlenül Sulyok Tamás elnök úrnak címezve) 2024 április 22-én egy ”sürgős tájékoztatásban” megírta, a NATO

biztonsági hivatalának „haladéktalan” értesítését a KNBSZ főigazgatója, Kovács József altábornagy (később Nemzeti Információs Államtitkár, a Védelmi Tanács tagja, a miniszterelnök hírszerzési tanácsadója) 2018-ban hatalmával visszaélve megakadályozta. A Sulyok Tamásnak címzett 2024

áprilisi levélből többek között arról is tudomást szerezhetett (volna?) a mostani köztársasági elnök úr, hogy 2021. november 4-én (három és fél hónappal az orosz-ukrán háború kirobbanása előtt) Haszonitsné dr. Ádám Mária hivatalvezető részére beadvány érkezett az elnöki hivatalba – akkor még mindig Áder János volt a köztársasági elnök –, amely egy feljegyzést („A

Köztársasági

Elnöki

Hivatal

az

orosz

titkosszolgálatok

célkeresztjében”)

és

egy

elemzést

tartalmazott

(„Az

idegen

titkosszolgálatok és magyarországi segítőik tevékenységéről”).

Az elemzés felhívta a figyelmet az orosz katonai felderítés (GRU) és annak magyar ügynökei Ukrajna irányában tanúsított fokozott tevékenységére, és a KNBSZ jóhiszeműen „megmagyarázhatatlan”

érdektelenségére azon fenyegetések tekintetében, amelyeket a szövetségesekkel együttműködve hivatalból neki kellene elhárítania.

Tekintettel arra, hogy a tartalma szerint közérdekű bejelentésnek minősülő

beadványra – a korábbi, 2015-18 közötti, a Honvédelmi Főosztályon keresztül érkeztetett észrevételekkel ellentétben – a Sándor-Palota részéről semmilyen válasz nem született, megalapozottan feltételezhető, hogy 2018

és 2024 között egyik köztársasági elnök, tehát Áder János, valamint Novák Katalin és Sulyok Tamás sem kapott a nemzetbiztonsági szolgálatoktól, a legfőbb ügyésztől, a kormányfőtől, a házelnöktől és a saját hivatalának munkatársaitól megfelelő tájékoztatást az ország szuverenitását súlyosan sértő orosz titkosszolgálati befolyásoltsággal kapcsolatos fejleményekről, a figyelemfelhívó dokumentumokban foglalt tényekről és összefüggésekről. Mindez azt bizonyítja, hogy a teljes magyar állami intézményrendszert és a társadalom széles köreit, a civil szervezeteket is behálózó, orosz zsoldban álló ÁSZ az elmúlt évek, évtizedek során sikeresen szigetelte el a hatásköreik gyakorlásához szükséges információktól, és vonta befolyása alá nemcsak a nemzetbiztonsági szolgálatok felső vezetőit (tisztelet a kivételnek), az őket irányító és felügyelő minisztereket, az OGY NBB elnökeit, elnökhelyetteseit és tagjait, továbbá a nyomozó hatóságokat (rendőrséget, ügyészséget, NAV-ot) stb.-t, hanem a miniszterelnököt, az OGY elnökét, a legfőbb ügyészt és a Sándor-Palotát is.

Ilyen körülmények között sajnos nem várható el, hogy egy állami szerv, hivatal vagy hatóság, mondjuk valamelyik nemzetbiztonsági szolgálat, esetleg a házelnök vagy az OGY NBB elnöke, vagy a legfőbb ügyész indítson vagy kezdeményezzen vizsgálatot a saját szervezete hivatali, szolgálati mulasztásai, visszaélései ügyében. Az sem várható, hogy akár a kormánypártok, akár a parlamenti ellenzéki pártok bármelyike önállóan vagy másokkal koalícióban állítson fel vizsgálóbizottságot (aminek különben sem lenne sok értelme, mert el lennének zárva a releváns információktól). Ezek a szerveződések már egyébként is többszörösen leszerepeltek, sok vezetőjük számos alkalommal bebizonyította, hogy nem az ország sorsát, hanem a saját hatalmi érdekeit, egyéni törekvéseit helyezi előtérbe.

Magyarországon tehát nem egészségügyi, bevándorlási vagy háborús vészhelyzet, hanem olyan alkotmányos válság van, amely a szuverenitásunk elvesztésével fenyeget: a belső törésvonalak kiéleződése mellett rövidesen kívülről, több oldalról is kezelhetetlen nyomás alá kerülünk. Egyrészt a „volt KGB-s” Vlagyimir Putyin2 Oroszországa kéri számon a szolgálatába szegődött ügynökökön a számukra szabott feladatok maradéktalan végrehajtását (azaz a NATO és az EU belülről történő

bomlasztásának folytatását, Moszkva eurázsiai geopolitikai törekvéseinek kiszolgálását), másrészt a washingtoni demokrata vezetés fogja szembesíteni még az idén a magyar kormányzatot ellenséges viselkedésének következményeivel, és állítja ezzel kiállhatatlan szakítópróba elé a magyar-amerikai államközi kapcsolatokat. És akkor az EU 7. cikkely szerinti eljárásának felpörgetéséről, a dőrén elbukott ezermilliárd forintokról, a politikai értelemben vett európaiságunk elvesztéséről még nem is beszéltünk.

Mint azt Pressman, amerikai nagykövet a NATO-csatlakozásunk 25.

évfordulóján (a negyedszázados jubileumot a magyar kormány nem tartotta megünneplendőnek) elmondott beszédében egyértelműsítette: „Miközben Magyarország megpróbálja kivárni azok távozását, akikkel nem ért egyet, akár az Egyesült Államokban, akár az Európai Unióban, a világ többi része halad előre. Lehet, hogy az Orbán-kormány ki akarja várni az Egyesült Államok mostani kormányának leköszönését, de mi biztosan nem fogunk kivárni az Orbán-kormánnyal kapcsolatban.

Amíg Magyarország várakozó állásponton van, mi cselekedni fogunk.”

Ezt viszont én nem várom meg. Cselekedni fogok.

Tisztelt Olvasóim!

Az 1962-63-as brit Profumo-botrányról készült Denning-jelentés XII.

fejezet, viii. alfejezet (5) pontja párhuzamot vont egyrészről a polgári jogból jól ismert, házastársi hűtlenség miatti bizalmi válsághelyzetek, más részről a miniszterek ( a kormány) iránti politikai bizalom „jogos” megvonásának esetei között.

Az analógiát kiterjesztve leszögezhetjük: Az Orbán-kormány, függetlenül attól, hogy Moszkvával valóban „megcsalta”-e Brüsszelt és Washingtont, a 2010 óta folytatott viselkedésével lerombolta azt a bizalmat és megbecsülést, amin a szövetségesi (NATO és EU) kapcsolataink alapultak. Ez a bizalomvesztés a magyar és a nemzetközi nyomtatott és elektronikus sajtóban és más médiumokban, mérvadó nyílt

forrásokban is egyértelműen tetten érhető, de a mélyebb okai és összefüggései továbbra is rejtettek. Ezért ezt az ügyet alaposan ki kell vizsgálni.

Lord Denning, korának legnagyobb tekintélyű brit jogásza 1963-ban azt a feladatot kapta a királynőtől, hogy a Profumo hadügyminiszter lemondásához vezető körülmények tükrében értékelje a biztonsági szolgálat (MI5) és a rendőrség tevékenységét, együttműködését, és állapítsa meg, hogy a nemzetbiztonságot fenyegette-e bármilyen veszély az ügy kapcsán.

Jómagam – mivel sem az információs buborékba zárt államfőtől nem várható el, hogy bárkit is megbízzon egy hasonló vizsgálattal, sem pedig a legfőbb ügyésztől, hogy teljesítse hivatali kötelességét, és maga kezdeményezzen vizsgálatot az ügyben – a minden magyar állampolgárt megillető

tájékozódási,

információhozzáférési

és

szabad

véleménynyilvánítási jogommal élve elkészítettem és önjelölt Civil Nemzetbiztonsági Főszemlélőként közzé teszem a jelentésemet, amivel azt az önmagamnak szabott feladatot kívánom teljesíteni, hogy tárjam fel az ÁSZ 1974-2024 közötti tevékenységének nemzetbiztonsági kockázatait, különös tekintettel az eurázsiai orosz geopolitikai törekvések nemzeti és szövetséges érdekeinkkel ellentétes hírszerző támogatására, és a már kész tényként kezelhető lelepleződés várható belpolitikai és nemzetközi következményeire. Ez lesz „a magyar Denning-jelentés”, amit a benne foglalt ténymegállapításokkal és azok összefüggéseinek kifejtésével, a következtetésekkel és javaslatokkal együtt nyilvánosságra hozok, és a KNBSZ, továbbá a NIK3 főigazgatójának, a Magyar Honvédség vezérkari főnökének, brüsszeli NATO-képviseletünknek és washingtoni katonai attasénknak, továbbá az ún. Szuverenitásvédelmi Hivatal vezetőjének és a legfőbb ügyésznek, valamint Sulyok Tamás köztársasági elnök úrnak – az angol nyelvű rövid ismertetőt az NOS-nek is – külön megküldöm.

Nemzetbiztonsági szakemberként úgy vélem, hogy a kockázatok elemzése során nem is lenne feltétlenül szükséges a fenyegetéseket, az ártó szándékot és a veszélyes törekvéseket minden kétséget kizáróan bizonyítani, mert már a válságok előjeleinek észlelése határozott intézkedést, a kockázati tényezők felismerését, azonosítását, kezelését, ártalmatlanítását követeli meg, természetesen a jogszabályok keretei között. Mindazonáltal, a nagyobb nyomaték kedvéért meggyőző bizonyítékokkal is igazolni fogom, hogy – mint azt 2012-es tapasztalataim birtokában már egy 2013

januárjában született írásomban (a nyugdíjas kollégáknak megküldött

„helyzetjelentés” 13. oldalán) és a szélmalomharcomat folytatva azóta is –

nem alaptalanul hangoztattam: A magyar polgároknak joguk van tudni, hogy a saját kormányzatuk az ő nevükben és az ő „érdekükben” mit tesz és mit gondol, mitől fél, miben hisz, miben reménykedik, miben mesterkedik, miben sántikál. Miközben katonáink Afganisztánban önfeláldozóan, hősiesen, vállvetve küzdenek a szövetségesek oldalán, bizonyos jelek arra utalnak, hogy valakik a nemzetbiztonsági szolgálatok felhasználásával az 50-es évekre emlékeztető titkos háborút tervezgetnek a saját állampolgáraik ellen, az Egyesült Államok és a NATO érdekeit, biztonságát is veszélyeztetve. Egyesek a kormányzati csúcsokon talán úgy vélik, hogy a vezér csalhatatlan, az állampolgárok zombik, a NATO papírtigris.

Milosevics is azt hitte ...

Ebből is látszik, hogy ezzel a jelentéssel – nem az én hibámból – már régen elkéstünk, vagy legalábbis óriási késésben, a 24. órában vagyunk.

Innen kezdve minden magyar állampolgárt, de különösen az állami vezetőket fokozott felelősség terheli azért, amit a képességeik és a lehetőségeik függvényében tesznek, vagy elmulasztanak megtenni. Senki sem hivatkozhat arra, hogy nem tudott róla, vagy nem érti mindazt, amit ez a jelentés tartalmaz.

Nem vagyok jogász, de egyszerű állampolgárként is tisztában vagyok azzal, hogy senki sem tekinthető bűnösnek addig, amíg egy bíróság jogerősen el nem ítéli. Az ügyészségi-bírósági szakaszba nem is kéne minden potenciális terhelt esetében eljutni. A szuverén Magyarország nemzeti érdeke az, hogy az elkerülhetetlen kivizsgálást „nemzetbiztonsági vonalon” indítsuk el, civil ellenőrzés mellett, az NOS-sel és az érintett szövetséges tagállamokkal együttműködve, transzparens módon, de megfelelő titokvédelmi garanciákkal (ezért e jelentés mostani, első

kiadásához kizárólag nyílt információkat használtam fel). Aki belátja, hogy

„hibázott”, és minden tőle telhetőt megtesz, hogy mérsékelje az általa és bűntársai által okozott károkat, az mentesülhet a büntetőjogi következmények alól. Ebből következően egyáltalán nem mindegy, hogy az említett nemzetbiztonsági vizsgálatot és a civil ellenőrző testületet ki vezeti, kik a tagjai, és kitől kapják a mandátumukat. Csakis olyan személyek jöhetnek szóba, akiknek a hitelt érdemlőségéhez semmilyen kétség nem fér.

E jelentés ezért szándékosan az érintettek egyéni felelősségére koncentrál, hogy minden főkolomposnak színt kelljen vallania. Remélem, hogy Sulyok Tamás elnök úr, belátva a helyzet komolyságát és tarthatatlanságát,

sürgősen hajlandó lesz személyesen fogadni, és meghallgatni részletes tanácsaimat a helyzet kezelésére, a megteendő intézkedésekre.

2. Lényegi összefoglaló

A „rendszerváltás” (1989-1990) óta eltelt mintegy három és fél évtizedben a magyar nemzetbiztonsági szolgálatok működési területén több tucat olyan, egymással összefüggő „kémügy” keletkezett, amely – az eltussolásukra, letagadásukra és bagatellizálásukra irányuló, szakszerűtlen próbálkozások ellenére – egy orosz kontroll alatt álló monstre árnyéktitkosszolgálat, az ÁSZ létezésére és tevékenységére utal. Hogyan született meg az ÁSZ, milyen fenyegetést képvisel hazánk és a szövetségesek biztonsága ellen, és mit kell tennünk az ártalmatlanítása végett? Ebben a fejezetben ezekkel a kérdésekkel foglalkozunk.

Ismeretes, hogy a Duna-Gate botrány hatására 1990-ben felszámolták a Belügyminisztérium (BM) III. (állambiztonsági) főcsoportfőnökségének III/III. („belső reakció elhárító”) csoportfőnökségét (a másként gondolkodókat üldöző titkosrendőrséget), de nem számolták fel a III/IV-et, a BM-es „katonai” elhárítást.

A III/IV már a rendszerváltás előtt is törvénytelenül működött, és ellenségének tartotta a Magyar Néphadsereg (majd Magyar Honvédség) személyi állományát. A szovjet állambiztonsági (KGB) „iskola”

módszereit, amelyeket a Szovjetunióban vagy a BM Rendőrtiszti Főiskola (RTF)

Állambiztonsági

Tanszékén

sajátítottak

el,

azóta

is

„rendszerfüggetlennek” tekintik, és egészen napjainkig alkalmazzák. A volt állambiztonsági tisztekből – a rendszerváltás után – rövidesen a nemzetbiztonsági szolgálatok vezető munkatársai lettek, sőt egyesek a felső

vezetői (főigazgatói, helyettesi, operatív főnöki) pozíciókat is megszerezték, és azokat még a 2010-es évek elején-közepén is birtokolták. Közülük többen jelenleg is nemzetbiztonsági, rendőri vagy ahhoz kapcsolódó területeken játszanak jelentős szerepet, vagy parlamenti pártok befolyásos nemzetbiztonsági szakértői, „döntéstámogatói”, állami, önkormányzati és magántulajdonú gazdasági társaságok vezetői. A szolgálatok vezető

beosztásaiban mára többségében a tanítványaik, kiszemelt és kinevelt utódaik foglalták el a helyüket.

A Belügyminisztériumtól 1990-ben a Honvédelmi Minisztériumhoz átkerült csoportfőnökségen (a későbbi Katonai Biztonsági Hivatalon, KBH-

n) belül alakult ki (a jogelőd szervezetnél kezdeményeiben már az 1980-as évek közepén) az az árnyéktitkosszolgálatként működő szervezett csoportosulás, amelynek személyi összetétele, munkamódszerei és hagyományos ellenségképe az állambiztonsági érából (az 1970-es évekből) őrződött meg. A III/IV munkatársai a nemzetbiztonsági szolgálati rendszer 1990-es átalakításakor „választhattak”, hogy rendőrök maradnak, vagy katonák lesznek. Sokan, akik katonai elhárítók lettek, lélekben megmaradtak rendőrnek, és továbbra is fenntartották az előírt működési területük határait átlépő, törvénytelen kapcsolataikat rendőr és „polgári nemzetbiztonsági” (valójában állambiztonsági) kollégáikkal. Ők nem a honvédelmi, hanem a belügyi vezetésnek jelentettek. A hálózat beszivárgott az összes, egykor rendőri irányítás alatt álló, de a rendszerváltás után már egy tárca nélküli miniszter, vagy a HM felügyelete alá tartozó titkosszolgálatba. A katonai felderítés – a honvédelmi ágazat sajátosságainak és a nemzetbiztonsági szolgálati rendszer szektoriális felépítésének köszönhetően – 2012-ig (intézményi szinten) kívül maradt ezen a körön, oda csak egy-két alacsonyabb kategóriájú ügynököt tudott bejuttatni a KBH, illetve a BM.

A BM III/III irattárát a III/IV Lehel-úti objektumába mentették át, és az MDF (a kormány) politikusai, illetve a rendszerváltó pártok, bizottságok és civilek

számára

törvényellenesen

hozzáférhetetlenné

tették

az

állambiztonsági iratokat. A III/III szétesett ügynökhálózatát részben helyreállították, a különböző területeken (pl. sajtó-vonalon és a felsőoktatási intézményekben) foglalkoztatott ügynököket átvette az ÁSZ.

Akkor, amikor a katonai felderítés már jó előre felismerte a NATO-hoz való közeledésünk jelentőségét, és megkezdte a csatlakozásunk előkészítését, az ÁSZ vezetése titkos megállapodást kötött a GRU-val (a szovjet katonai felderítéssel) és a KGB-vel, amelyben megállapodtak, hogy a szovjet csapatok kivonulása után is szövetségesek maradnak, és folytatják a titkosszolgálati együttműködést. A tárgyalásokat az Antall-kormány tudta nélkül folytatták, a kormányzati politikával ellentétes célokat követve.

Strényi Ferenc altábornagy, a III/IV utolsó csoportfőnöke 1990 karácsonya körül a Ferihegyi Repülőtéren személyesen adta át azt a borítékot a GRU

összekötőjének, amelynek tartalma évtizedekre kompenzálta Moszkvának az orosz csapatok kivonása miatt keletkezett „veszteségeit”, és hosszú távon megalapozta a GRU és a KGB (később FSZB, VSZR, vagyis az orosz belbiztonsági és külső hírszerző szolgálat) befolyását a magyarországi

fejleményekre, valamint a későbbiekben rajtunk keresztül a NATO és az EU

belső ügyeire és külső biztonságára is.

A III/IV és a KBH vezetői a rendőrségtől, illetve a szolgálattól való eltávolításuk (1990-91) után „kívülről” működtették hálózatukat, és 1993-tól Horn Gyula, későbbi szocialista miniszterelnök csapatában horgonyoztak le. A szolgálatok és a pártok hálózati összefonódása azonban nem korlátozódott az MSZP-re. A pártok és az ÁSZ kölcsönösen megörökölték egymáshoz beépített befolyásoló ügynökeiket, besúgóikat.

Horn Gyula miniszterelnökként 1994-ben visszahozta a KBH élére Stefán Gézát, a III/IV korábbi főnökét, a rendszerváltáskori legmagasabb beosztású állambiztonsági tisztet, aki a korábbi közvetlen munkatársait tette meg általános és operatív főigazgató-helyettessé. Mindketten orosz ügynökök voltak. A KBH innen kezdve lényegében az ÁSZ fedőszervezete lett (akkor is, ha erről nem minden munkatársnak volt tudomása).

Az ÁSZ több évtizedes tevékenysége szinte felbecsülhetetlen károkat okozott Magyarország információs biztonságának, idegen titkosszolgálati befolyással szembeni ellenálló képességének. Ebben az összefoglaló fejezetben konkrét „kémügyeket”, titkosszolgálati akciókat nem ismertetek (ezt majd az intézménytörténeti és az egyéni felelősséget tárgyaló részben teszem meg), itt csak néhány általános meglátással érzékeltetem a veszély természetét és nagyságát:

Miközben a katonai felderítés (KFH) információival és műveleteivel már az 1990-es évektől a NATO válságkezelő tevékenységét támogatta, az ÁSZ

az Amerika- és Izrael-ellenes, szélsőjobbos körökkel kiépített kapcsolatait bővítve és hasznosítva az USA és a NATO ellenségeit informálta a szövetségesek tevékenységéről.

1999-ben csatlakoztunk a NATO-hoz, 2004-ben az Európai Unióhoz. Most már az eddigieknél sokkal hatékonyabban, belülről lehetett bomlasztani azokat

az

intézményeket,

amelyek

demokratikus,

jogállami

követelménytámasztásukkal, észak-atlanti orientációjukkal a leginkább veszélyeztették az 1991-es moszkvai puccs mintájára megálmodott magyar rendőrállam „szuverenitását” és a 2000-es évek putyini Oroszországának geopolitikai törekvéseit.

A Gyurcsány- és a Bajnai-kormány végnapjaiban kiéleződött a belső

hatalmi harc az ÁSZ Fidesz-barát és MSZP mellett elkötelezett frakciói között. Stefán Géza vezérezredes, aki 1994 óta 15 éven keresztül

„bársonyos kesztyűben, de vaskézzel” tartotta fenn a fegyelmet a KBH-ban

és a kényes egyensúlyt az ÁSZ különböző klikkjei között, 2009-ben tragikus körülmények között elhunyt. A szolgálat vezetését a fentebb említett helyettesei, orosz ügynökök vették át, akiket egy év múlva leváltottak, és megvádoltak a romák elleni sorozatgyilkosságok nyomozásának akadályozásával (de a büntetőper évek múltán a felmentésükkel zárult). Putyin titkosszolgálata az egyik (a lebukott) ügynökcsoportjának vezéralakjait feláldozta a másik, addig mély fedésben alvó ügynökökből álló, újonnan aktivizált frakció kedvéért.

2010-től a BM vette át az Alkotmányvédelmi Hivatal (AH), azaz a korábbi Nemzetbiztonsági Hivatal (NBH), valamint a Nemzetbiztonsági Szakszolgálat (NBSZ) irányítását. Ezek a szolgálatok fokozatosan

„elrendőrösödtek”, miközben a rendőri szervek egyre inkább

„eltitkosszolgálatosodtak”, azaz titkosszolgálati eszközök és módszerek alkalmazásával

próbálták

ellenőrizni

a

társadalmat,

amihez

salátatörvényekbe bújtatott jogszabályi módosítások teremtettették meg a

„törvényes” feltételeket. Az AH számára a legfőbb nemzetbiztonsági kihívás egyre inkább az Orbán-kormány belső, „balliberális” ellenzékének elnémítása lett. A „balliberális, sorosista ellenzék” kiterjesztett értelmezésébe minden másként (önállóan) gondolkodó jobboldali politikai személyiség és formáció, valamint pártpolitikától független tényező is beletartozott. Az NBSZ technikai lehallgatási műveletei – a mind nyíltabban hangoztatott régi/új ellenségképnek megfelelően – az ellenzéki pártok aktivistáit és szimpatizánsait, a független sajtó munkatársait, a Nemzeti együttműködés (NER) rendszerének bel- és külföldi kritikusait, a hazánkban tartózkodó nyugati diplomatákat és a társadalmi szervezetek képviselőit célozták meg.

A Nemzeti Biztonsági Felügyelet (NBF), ami eredetileg egy NATO- és EU-mandátum alapján létrehozott országos hatáskörű hatóság volt, főosztály-szintű szervezeti egységként a Nemzeti Rejtjelfelügyelettel együtt az NBSZ része lett, és rajta keresztül a BM rálátást szerzett a polgári és a katonai hírszerzés, illetve a Magyar Honvédség tevékenységének titokvédelmi, titokkezelési aspektusaira is.

2016-ban iktatták törvénybe azt a magyar és az orosz kormány között megkötött, a minősített adatok védelméről szolgáló szerződést, amelynek címéből kifelejtették a minősített adatok cseréjére vonatkozó, a megállapodásban viszont részletezett lényegi elemet. Hasonló szerződések az Orosz Föderáció és más NATO-tagállamok között is léteznek (sőt az EU

és Oroszország között is), azonban a magyar változatnak van egy megkülönböztető sajátossága (mondjuk a lengyellel összehasonlítva).

Eszerint a végrehajtásban illetékes szervezet orosz részről a Szövetségi Biztonsági Szolgálat (FSZB) – ez más viszonylatokban is így van, az orosz törvényeknek megfelelően – magyar részről pedig az NBF. A lengyelek a maguk oldalán két illetékes szervezetet neveznek meg: civil (nem katonai) ügyekben az ún. Belbiztonsági Ügynökséget, katonai természetű minősített adatok tekintetében a Katonai Kémelhárító Szolgálatot. A kettőt nem lehet keverni, nemzetbiztonsági szempontból a katonai titkok külön kategóriát képeznek, minden másnál előbbre valók.

Azzal, hogy az NBF – nem országos főhatóságként, hanem a BM egyik alárendelt szerveként – vált a katonai titkok tekintetében is a minősített adatok

Oroszországgal

való

cseréjének

illetékes

szervezetévé,

Magyarország (és a NATO) katonai biztonsága kerülhetett veszélybe (a kérdésre később még visszatérek).

A szervezési, alárendeltségi változások teljesen új helyzetet eredményeztek a BM nemzetközi együttműködési tevékenységének irányultságában, jellegében is. A rendszerváltás után, de még 2010 előtt ugyanis, amikor a polgári titkosszolgálatokat nem a belügyminiszter, hanem egy tárca nélküli miniszter irányította, a BM-nek „csak” a nemzetközi rendőri együttműködés terén volt mozgástere és tapasztalata, néhány különleges műveleti területtel kiegészülve (például ilyen a terrorelhárítás, ahol a nagyobb létszámú fegyveres terrorcsoportok felszámolásának módszertana a különleges katonai műveletekével jelentős átfedést mutat). A 2010-es változások nyomán a BM együttműködési portfóliójába bekerült a polgári nemzetbiztonsági terület, például az alkotmányvédelem és a kémelhárítás, valamint a (polgári) hírszerzés technikai támogatásának fejlesztése is, amit a BM a külföldre irányuló technikai hírszerzés (TECHINT mint önálló felderítési nem) működtetésére szolgáló felhatalmazásként értelmezett. Közben a „keleti nyitás” politikájának megfelelően, kormányzati utasításra az együttműködő partnerországok között nagyobb súllyal kezdett szerepelni Oroszország, Kína, valamint egyes közel- és közép-keleti országok. Ráadásul a belügyminiszter ambíciói egyre inkább kiterjedtek a hírszerzés egyéb formáira, nemeire és irányaira is, beleértve a katonai hírszerzést és elhárítást is, amihez a KBH-val (és az ÁSZ-szal) régóta fennálló „informális” kapcsolat is ösztönzést nyújthatott.

Pintér Sándor4 kormányzati körökben nyíltan hangoztatta elégedetlenségét a katonai felderítés teljesítményével szemben, és kifejezésre juttatta, hogy ő

alkalmasabb lenne annak irányítására, mint a honvédelmi miniszter. A különböző működési területek, tevékenységi határok, feladat-irányultságok, nemzetközi

partnerségi

(szövetségi?)

preferenciák,

módszertani

sajátosságok összekavarodása szükségszerűen együttműködési zavarokhoz, baklövésekhez,

hatásköri

vitákhoz,

szakmai

nézeteltérésekhez,

egészségtelen versengéshez, sőt viszálykodáshoz vezetett a polgári és a katonai szolgálatok, a hírszerző és az elhárító ágazat között.

A belügyminiszter egy olyan rendőrtábornokot bízott meg a BM

nemzetközi együttműködési feladatainak menedzselésével, egyben a

„polgári” nemzetbiztonsági felsőoktatás megszervezésével, akinek katonai, rendőri és nemzetbiztonsági tapasztalata egyaránt volt. Pintér Sándort zavarta, hogy a polgári hírszerzést (az Információs Hivatalt, IH-t) és a katonai felderítést nem tudta megszerezni, ezért egy saját, a rendőri szerveknél elbújtatott „magánhírszerző” szolgálat megalakítására, személyi állományának kiválogatására és kiképzésére adott utasítást. Az egykori BM

III/IV. csoportfőnökségnek volt ugyan egy Önálló hadszíntér-előkészítő

alosztálya, amelyik a Magyar Néphadsereg várható alkalmazási területein, azaz Ausztria és Olaszország ellen folytatott hírszerzést, de annak tapasztalatai, még előkereshető oktatási anyagai rendkívül korlátozottak és elavultak voltak a korszerű követelmények tükrében. A megoldást a KFH

katonai akadémiai és nemzetvédelmi egyetemi, valamint belső tanfolyami, hírszerző oktatási anyagainak átvételében („ellopásában”) vélték megtalálni. Csakhogy az a módszer, ami a különleges rendőri műveletek vagy a rendőri békefenntartó missziók esetében célravezető volt (a katonai tapasztalatok átvétele és a rendőri sajátosságokhoz igazítása), a nemzetközi kapcsolattartás és a nemzetbiztonsági szolgálati tevékenységek terén, beleértve

a

felsőfokú

nemzetbiztonsági

szakmai

oktatást

is,

katasztrofálisnak bizonyult.

2012. január elsejével a KBH „megszűnt” és „maradékaiban” beolvadt a KFH-ba (valójában „összevonták” a KFH-val), és létrehozták az „egységes”

KNBSZ-t, amelynek kulcsfontosságú felső vezetői pozícióit túlnyomórészt

„kábéhások” foglalták el. Innen kezdve a főigazgató (akit eredetileg a katonai felderítés élére neveztek ki) nem tudta biztosítani a két ágazat (hírszerző és elhárító) szakmai tevékenységének elkülönült működtetését. A KNBSZ NATO-hozzájárulási képességét (ami a jogelőd KFH

partnerszervezeteivel

kialakított

együttműködésben

öltött

testet)

”kiherélték”, a déli (balkáni) és a keleti (orosz, ukrán) irányban kiépített hálózatokat szétverték, és a saját, orosz- és szerb-barát ügynökeikkel cserélték le. Így lettek a korábbi célországok titkosszolgálataiból együttműködő partnerek, és az együttműködő nyugati partner-országokból, szolgálatokból – a szövetség látszatának fenntartása mellett (lásd: „pávatánc”) – célországok, „idegen” titkosszolgálatok.

A kis hal megette a nagy halat.

Szintén 2012. január 1-gyel megalakult a Nemzeti Közszolgálati Egyetem, amelynek portfóliójába önálló képzési ágként bekerült az ún. „egységes felsőfokú nemzetbiztonsági képzés”. Ennek örve alatt pályázati igazolások meghamisításával, titkosszolgálati kombinációkkal, aktív intézkedésekkel és törvénytelen együttműködési megállapodásokkal, a BM segítségével, a HM passzív asszisztálása mellett az NKE Nemzetbiztonsági Intézetének (NBI) és a Katonai Nemzetbiztonsági Tanszéknek a vezetését BM-es, illetve „kábéhás” (papíron KNBSZ-es) munkatársaknak, az ÁSZ

ügynökeinek játszották át. A nemzetbiztonsági felsőoktatást sikerült lezülleszteni, a katonai felderítés tudásanyagát viszont nem sikerült

„lenyúlni”, mert a „magántitkosrendőrség” kiszemelt tagjainak az érettségi eredményük alapján nem is volt esélyük arra, hogy felvételt nyerjenek az egyetemre. Így aztán a felsőfokú szakmai képzést kiszervezték kamu „üzleti hírszerző akadémiákba”, amelyekbe oktatóként volt KFH-s, nyugdíjas hírszerző tiszteket, hadtudósokat nyertek meg, és az ő agyukat „szívták le”, tőlük szereztek tananyagvázlatokat, előadásjegyzeteket, operatív elvek és gyakorlati módszertani fogások leírásait. Az ÁSZ kihasználta a lehetőséget, és – változó sikerrel – ezeken az ”üzleti hírszerző akadémiai” csatornákon keresztül is megkísérelte a nemzetbiztonsági ismeretek és információk, értesülések belföldi és külföldi illetéktelen érdeklődőkhöz való eljuttatását.

Különböző „beépülési” technikákat követve az ÁSZ mostanra –

kormányzati jóváhagyással, és a putyini titkosszolgálatok igényeinek teljesíthetőségét is szem előtt tartva – szinte elválaszthatatlanul és megkülönböztethetetlenül összenőtt a parlamenti pártokkal, az állami intézményekkel, a minisztériumokkal, az országos hatáskörű szervekkel, hatóságokkal, az egyetemekkel, a médiával, a civil egyesületekkel (például a Magyar Atlanti Tanáccsal), és még sorolhatnánk. Nincs az a szakterület és nincs az a vezetési szint, ahol a nyugati partnerek (vagy akár a keletiek) biztosak lehetnének abban, hogy magyar tárgyalópartnereik a velük

megosztott minősített (bizalmas vagy titkos, szigorúan titkos, különösen fontos) információkat nem adják át idegen, ellenséges országoknak, szervezeteknek, nem bocsátják áruba bármilyen gazdasági-pénzügyi, politikai előnyért cserébe.

Titkosszolgálati fronton a magyar és a szövetséges különleges szolgálatok már régen ellenfelei egymásnak, ha egyéni szinten még létezik is bizalom és egyetértés személyek között. Ez azonban mindkét oldal számára rendkívül veszélyes, különösen akkor, amikor az orosz-ukrán háború és a közelgő

amerikai elnökválasztás tükrében mind Brüsszel (a NATO és az EU), mind pedig Moszkva Magyarországgal szemben támasztott nyomatékos elvárásai megoldhatatlan dilemma elé állítják az Orbán-kormányt, és kétségbeesett, végzetesen elhibázott lépésekre, vakmerő provokációkra, visszavonhatatlan, önsorsrontó manőverekre késztetik.

A fenti általános megfontolások okán kértem már hónapokkal az orosz-ukrán háború 2022-es kirobbanása előtt a Köztársasági Elnöki Hivatalt, hogy fogalmazzon meg határozott, feladatszabással felérő elvárásokat egy független szakértői bizottság kijelölésére, amely a teljes nemzetbiztonsági szolgálati rendszerre kiterjedően feltárja a működés rendszerszerű

anomáliáit, beleértve az idegen (nem NATO- és EU-tag) szervezetekkel kialakított együttműködő kapcsolatok nemzeti és szövetséges érdekek szempontjából vett szakmai célszerűségét és jogszabályi megfelelőségét is.

Kifejtettem, hogy a vizsgálatról – a szükséges mértékben – tájékoztatni kell a NATO Biztonsági Hivatalát és differenciáltan az érintett szövetségesek, köztük az Egyesült Államok társzerveit is. A független szakértői bizottság vonja le a tanulságokat, tegyen javaslatot a személyi (szakmai, etikai, politikai és jogi) felelősség megállapítására, törvénymódosításokra és egyéb intézkedésekre, pl. a nemzetbiztonsági felsőoktatás rendszerének, valamint a szolgálatok irányítási szisztémájának felülvizsgálatára, a nemzetbiztonsági területet érintő panaszok és beadványok kezelésének módjára, a szövetségesek közti együttműködés és információáramlás erősítésére, vagy legalább helyreállítására (a szuverenitásunk megőrzése mellett) és egyebekre.

A reagálás elmaradása és a további alapos kutatómunka (ami a nemzetbiztonsági szolgálatok és az irányító miniszterek színvallásra késztetését is magában foglalta) meggyőzött arról, hogy ezt a vizsgálati jelentést – legalábbis annak 1.0-ás változatát – nekem magamnak, mint önjelölt, önkéntes „jelentéstevőnek” ( rapporteur-nek) kell elkészítenem.

Emlékezetes, hogy 1974-ben Willy Brandt, nyugatnémet kancellárnak azért kellett lemondania, mert a személyi titkáráról kiderült, hogy a keletnémet titkosszolgálat, a Stasi ügynöke volt. Az enyhülést szorgalmazó Willy Brandt megbuktatása a Stasi – operatív szempontból egyébként jelentős „fegyverténynek” tűnő – műveletének nem szándékolt következménye volt, ami keresztbe tett a két német állam közötti közeledésnek, és az NDK érdekeinek is ellentmondott, ráadásul a Stasi nemzetközi politikai és erkölcsi presztízsét is végérvényesen lerombolta.

Az ÁSZ egyes kulcsfiguráinak személyes karriertörténete ugyanebben az évben, 1974-ben vett lendületet, és a szerveződés most, 50 évvel később, hasonló véget ér, mint annak idején a Stasi. Lehet, hogy a magyar szolgálatok a magukévá tették Tőke Péternek, a BM III/III (majd a KBH) szélsőjobbos ügynökének, az ÁSZ egyik „ideológusának”, a szintén neonáci Drábik János szerzőtársának véleményét, miszerint: Orbán okosabb, mint a sok nyugati felfuvalkodott behódolt bólogató vezető, mert a magyar miniszterelnök már előre látta, hogy 2015-től kezdődően fokozatosan véget ér az EU amerikai bábáskodás alatti hegemóniája, mert megszületik a fuzionáló orosz-kínai új világhatalom, s az USA ravasz hátat fordítása mellett az EU csak egyet tehet, pincsi kutyaként a farkát csóválva a lábukhoz dörgölőzik, 5 de néhány nem szándékolt következményt ők sem láthattak előre.

Orbán Viktor (vagy Putyin) valóban „vastagon”, mindenkinél ennyire okosabb és előrelátóbb lenne? Valóban ez az idézett látomás, ennek hirdetése és szorgalmazása lenne Magyarország ( és Oroszország), vagy akár Kína érdeke? És van értelme továbbra is ezt a magyar biztonságpolitikai

stratégiát

követni,

a

céljainak

ellentmondó

következmények ismeretében, e jelentésben foglaltak nyilvánosságra kerülése, az ÁSZ lelepleződése után is? Szerintem nincs, és ha ezt mi magyarok belátjuk, akkor elértem a célomat.

Document Outline

- 1. Előszó: A jelentéstevő mandátuma, a jelentés célja

- 2. Lényegi összefoglaló

- 3. Módszertan, forráskezelés

- 4. Az Ász története dióhéjban

- 4.1. Az 1974-es „nagy kémügy” (fedőneve: „Vallásos”)

- 4.2. Az „Áldozati bárány” akció: a MALÉV 240-es járatának feláldozása operatív érdekből

- 4.3. Párhuzamos életrajzok metszéspontja: 1985, a csodák éve

- 4.4. A „rendszerváltozás nálunk”

- 4.5. Lejáratás, bomlasztás, gyalázkodás a szerecsenmosdatás szolgálatában

- 4.6. „Trójai faló” a nemzetbiztonsági szolgálati rendszer falain belül: a KBH

- 4.7. A Kormorán-ügy: egy soha véget nem érő akciósorozat kezdete

- 4.8. Egy eltéphetetlen kötelék, avagy az orosz szál (a rendszerváltáskori kezdetek)

- 4.9. Az orosz szál kötelékké vastagszik, avagy hogyan szab feladatot a GRU főnöke az ÁSZ-nak?

- 4.10. Hogyan jártak túl a magyar kémek orosz kollégáikkal együttműködve az amerikai és izraeli elhárítók eszén?

- 4.11. Közben: Dávid legyőzi Góliátot (a KBH a Magyar Honvédség Parancsnokságát)

- 4.12. Egy vérbeli katona (vérbeli rendőrök kedvére való) megbuktatása

- 4.13. Nemzetközi nyomozás – KBH módra

- 4.14. Közbevetés: Nukleáris együttműködésben Irak helyett most Irán a stratégiai partner

- 4.15. A magyar-orosz titkosszolgálati kapcsolatok keretei 1995-2010 között

- 4.16. Tanulni, tanulni, tanulni...

- 4.17. Az egyetemek titkosszolgálati megszállásának iskolapéldája: az NKE és a KNBSZ együttműködési megállapodása (2012)

- 4.18. A nemzetbiztonsági (azon belül operatív) ismeretek „piacosítása”

- 4.19. Egy közérthető szisztéma: civilek a fronton, katonák a hátországban

- 5. Egyéni felelősség

- 5.1. Ha az államfő nem szuverén, akkor az ország sem az

- 5.2. „Ha belenyúlnak, annak nyoma marad” (Polt Péter, legfőbb ügyész)

- 5.3. „Micsoda szégyen ez a szabadságszerető magyar népnek!” (Manfred Weber Orbán Viktorról, Magyarország miniszterelnökéről)

- 5.4. Kövér László, az Országgyűlés elnöke

- 5.5. Kovács József altábornagy, az MK KFH (2011) majd a KNBSZ főigazgatója (2012-2018), nemzeti információs államtitkár (2018-2023)

- 5.6. Rogán Antal, a Miniszterelnöki Kabinetiroda vezetője, a polgári titkosszolgálatokat irányító miniszter, valamint a neki közvetlenül alárendelt AH főigazgató

- 5.7. Stummer János, az OGY Nemzetbiztonsági Bizottságának (volt) elnöke a Jobbik, majd a Momentum párttagja és vezető tisztségviselője, valamint momentumos párttársai

- 5.8. Egy kémes ügy, avagy akcióban a magyar titkosszolgálatok (Novák András újságíró)

- 5.9. Molnár Zsolt, az OGY Nemzetbiztonsági bizottságának tagja, egykori elnöke (2010-2018), az MSZP képviselője, Budapesti Választmányának elnöke, frakcióvezető-helyettese, pártigazgató stb.

- 5.10. Szalay-Bobrovniczky Kristóf, honvédelmi miniszter (2022 –)

- 5.11. Czukormázas orosz kémtorta (Czukor József, az IH volt főigazgatója, Magyarország berni nagykövete)

- 5.12. Simicskó István, volt honvédelmi miniszter, a Fidesz-KDNP országgyűlési képviselője, a KDNP frakcióvezetője, az MFE oktatója, harcművész

- 5.13. Dr. Béres János altábornagy, a KNBSZ volt főigazgató-helyettese (2013-2018), majd főigazgatója (2018-2023), jelenleg litvániai (Vilnius) nagykövetünk

- 5.14. Pintér Sándor, Boda József, Janza Frigyes, Balog Zoltán, Lázár János, Pásztor István és még sokan mások…

- 6. Következtetések, javaslatok

- 6.1. Helyzetkép

- 6.2. Értékelés

- 6.3. Szubjektív zárszó