Jennifer Faye

Vannak még csodák?

Annie O’Neil

Elbűvöl a vetélytársam

Heidi Rice

A hamis királynő

Kate Hardy

Téged kérlek karácsonyra

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jennifer F. Stroka, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Fairytale Christmas with the Millionaire (Harlequin Mills & Boon, Romance)

© Annie O’Neil, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Her Knight Under the Mistletoe (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

© Heidi Rice, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Royal Pregnancy Test (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

© Pamela Brooks, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Mistletoe Proposal on the Children’s Ward

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 71. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN  978-615-108-082-5

Kép: Shutterstock

Az Arany Júlia a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jennifer Faye

Vannak még csodák?

1. FEJEZET

Karácsony volt a levegőben.

A rádióból vidám karácsonyi dalok szóltak. A manhattani üzletek kirakatai gazdagon fel voltak díszítve flitterekkel és tündérfényekkel. És itt, a Holly Lane-en a Stirling Apartments előcsarnokában is füzérek lógtak, és egy elektromos gyertyákkal és piros gömbökkel díszített karácsonyfa állt.

Alina Martin számára kétségtelenül ez volt az év legszebb időszaka. Imádta a karácsonyi dalokat, imádta feldíszíteni a lakását, és szerette, hogy az évnek ez a része a legjobbat hozza ki az emberekből.

Idén azonban csak a csodában reménykedhetett, amely megmenti attól, hogy elveszítse az otthonát.

Jelenleg azzal volt elfoglalva, hogy a kötényét keresse, és végiggondolja, hol és hogyan töltötte az elmúlt huszonnégy órát. Délelőtt a kávézóban dolgozott, délután a második munkáját végezte gondnokként. Valamikoraztán fáradtan hazament. New Yorkban élni drága, és mégis, nem volt hely, ahol szívesebben élt volna, mint itt.

– Mrrrrr…

Lenézett, és megpillantotta vörös cirmos macskáját, akit Prince-nek hívott.

– A könyörgés nem segít – mondta, miközben Prince a lábához dörgölőzött. – Már reggeliztél.

Ismét az eltűnt kötényére gondolt, és végül megtalálta a szárítógépben.

Feltekerte és a táskájába gyömöszölte, felhúzta a csizmáját, felkapta piros télikabátját és a gyapjúkalapját, és kisietett az ajtón. A lift nem volt ott, ezért a lépcsőn ment. New York-i mércével mérve nem volt nagy épület, de öt emeletén olyan emberek laktak, akiket szívesen nevezett örökbe fogadó családjának.

Amikor az előcsarnokba ért, észrevette, hogy Meg, a legjobb barátnője a levélszekrények előtt áll. De ahelyett hogy szokás szerint vidáman mosolygott volna, most rosszallóan nézett rá, és egy levelet lobogtatott.

– Olvastad már ezt?

– Mi az?

– Újabb levél, hogy kirúgtak minket.

– Micsoda? – Alina a postaládájához szaladt, kihúzta a levelét, és átfutotta. Az új tulajdonos még azt is vállalta, hogy fizet a lakóknak, ha év végéig kiköltöznek. Ránézett a barátnőjére. – Ne aggódj emiatt. Tolivernek kilencven napot kell várnia, mielőtt kilakoltatási kérelmet nyújthat be.

– De az februárban lesz. Sosincs elég idő új lakást találni.

Az egyik bérlő, aki csak nemrég költözött be, elsietett mellettük, és biccentett nekik. A bejárati ajtó kilendült, beengedve egy fuvallatnyi hideg téli levegőt, mielőtt becsukódott mögötte.

– Majd kitalálunk valamit – mondta Alina. – Még ha addig kell is tiltakoznom annak az undorító alaknak az irodájában, amíg nem fogad. Most mennem kell, elkések a munkából.

– Nekem is mennem kell – mondta Meg. – Tudod, van ez az egyhetes szemináriumom Los Angelesben, aztán néhány hetet a szüleimmel töltök Wyomingban. De lemondhatom, ha szükséged van rám.

– Nem, érezd jól magad. Egy éve nem láttad a családodat.

Meg bizonytalanul nézett rá.

– Biztos?

– Abszolút.

– Tájékoztass a fejleményekről.

– Úgy lesz. – Alina gyorsan megölelte. – Majd jelentkezem.

Sietve megfordult… és egy szilárd akadályba ütközött. Amikor felnézett, látta, hogy egy magas férfi az. A titokzatos barna szeme volt, ami azonnal felkeltette az érdeklődését. Valahogy úgy tűnt, mintha belesüllyedt volna.

Minél tovább bámulta a férfit, annál tisztábban ismerte fel a tekintetéből a bosszúságot. Na és akkor mi van? Miért áll csak úgy itt?

– Bocsánat – motyogta, és elment a férfi mellett. Most már rohannia kell.

Elindult, amilyen gyorsan csak mert a hóban. Közben gondolatai visszatértek a titokzatos férfihoz. Ki lehetett ő? És mit akar a házában? Na jó, nem az ő házában, de úgy érezte, az. Nemcsak hogy ő volt a gondnok, de nem hivatalosan azzal is megbízták, hogy szervezze meg az ellenállást, hogy megmentse a Stirlinget attól, hogy lebontsák, és a helyére elegáns toronyházat építsenek.

Talán tényleg itt az ideje, hogy újra meglátogassa Mr. Toliver irodáját. De akárhányszor megpróbált időpontot kérni, a férfi vagy üzleti úton volt, vagy nem ért rá. Ő viszont meg volt győződve róla, hogy egész idő alatt az irodájában ült.

Amikor más Sterling-lakókkal együtt békés tiltakozást szervezett, még a rendőrséget is kihívták. Még mindig forrongott a dühtől, amikor arra gondolt, hogy ez az ember kerüli, és nem hajlandó belátni az igazságot. A kárt, amit mások életében okoz. Legközelebb nem hagyja magát ilyen könnyen lerázni.

Graham Toliver a fogát csikorgatta.

Hihetetlen, hogy ez a két fiatal nő az imént őt gyalázta! Ráadásul a jelenlétében! Bizonyára hallották, hogy kinyílt a bejárati ajtó, de csak folytatták a pletykálkodást, és nem épp halkan. Már az is elég baj volt, ha a vezetőség nem bízik benne, de hogy vadidegenek megkérdőjelezik a képességeit egy családi vállalkozás főnökeként…

Újra látta maga előtt a fiatal nőt, akinek rózsaszín csíkok voltak a világosszőke hajában. Amikor összeütköztek, a tekintetük találkozott. Egy pillanatra mintha megállt volna az idő. A nő ismerősnek tűnt, de biztos volt benne, hogy még sosem találkozott vele. Nem felejtette volna el azokat a hosszú, sötét szempillákkal keretezett kék szemeket.

De akármilyen csinosnak is találta, nem tudta figyelmen kívül hagyni, amit előtte mondott. Mindegy… Ahelyett hogy a lány igéző szemeire gondolna, és arra, hogy a szíve mennyire megugrott a látványától, inkább arra kellene koncentrálnia, amiért itt van. A beszélgetésre a gondnokkal. Előhúzott a zsebéből egy darab papírt, amelyre sietve volt ráfirkálva egy név.

Hunyorgott, de nem tudta kivenni a vastag betűket. A vezetéknevet könnyebb volt elolvasni. Al Martin. Alan Martin? Talán.

Amikor felnézett, egyedül találta magát az előcsarnokban. Nem volt hozzászokva, hogy az emberek úgy sétálnak el mellette, mintha egy senki lenne. Az irodában mindig akartak tőle valamit. Egy aláírást, egy választ egy kérdésre. De itt, a Stirling Apartmentsben senki sem ismerte fel. Érdekes.

Folytatta útját az épületben. Ezt az Alt vagy Alant nem lehet olyan nehéz megtalálni. És ott állt egy ajtó előtt, amelyen egy fekete tábla volt, rajta az állt, hogy „Gondnok”.

Bekopogott. Nem válaszolt senki. Az órájára pillantott. Mindjárt nyolc óra, a pasasnak már dolgoznia kell.

Éppen újra kopogni készült, amikor a folyosón egy ajtó nyílt egy kicsit távolabb. Egy idős férfi lépett ki rajta. Biccentettek egymásnak, aztán Graham ismét kopogott, ezúttal hangosabban. Megint semmi.

Mikor az öregember lassan végigment a folyosón, Graham megköszörülte a torkát.

– Elnézést, nem tudja, hol találom… – a cetlire pillantott – Al vagy Alan Martint?

Az öreg elmosolyodott fehér bajusza alatt.

– Próbálja meg a Christmas Caféban.

Miért? Mielőtt megkérdezhette volna, az öreg eltűnt a liftben.

Még nem reggelizett. Talán nem is olyan rossz ötlet egy gyors látogatás a kávézóban. Elindult a kávézó felé.

Megígérte a vezetőségnek, hogy sikerül rávennie a bérlőket, hogy az új év elején költözzenek ki. Ha felkutatta ezt az Alant, gondoskodni fog róla, hogy valamilyen megállapodásra jussanak. Már csak azt kell megtudnia, milyen árat kér a pasas.

2. FEJEZET

Alina még éppen időben érkezett a műszakjába.

Utált késni. Az apja mindig azt mondta, hogy ezt tőle örökölte. Alina kénytelen volt hinni neki, mert amikor az anyja meghalt, még túl kicsi volt, hogy ilyen részletekre emlékezzen.

Amire emlékezett, az anyja mosolya volt. Sugárzó, meleg mosoly. És arra, hogy kedves és szeretetteljes volt. Miután az apja újraházasodott, a mostohaanyja minden emléket eltávolított az édesanyjáról a manhattani lakásukból. Mintha ezzel el tudná törölni a múltat.

Alina elnyomta a gyerekkori emlékeket. Ha nem vesz fel hamarosan rendeléseket, és nem szolgál fel, nem kap borravalót. És ha nem kap borravalót, nem tudja kifizetni a lakbért. Ami újabb ok lenne az új tulaj számára, hogy kirakja a szűrét.

Hogy lehet valaki ilyen hideg és számító?

Felemelte a szemét, és a mennyezeten csillogó tündérfényekre nézett. Az elegáns kávézó kissé túlzásba vitte a karácsonyi díszítést. De ez is része volt a varázsának. A fehér falakat karácsonyi motívumok díszítették, az egész helyiségben mikulásvirágok piroslottak. A recepció mellett pedig ott állt a Télapó hófehér szőrmével szegélyezett vörös bársonykabátjában, körülötte piros overálban és csúcsos sapkában a manók.

– Sietek – mondta mosolyogva Sally, az üzletvezető. – Ma sok a tennivaló. Egész nap havazni fog. Nem sokat, de eleget ahhoz, hogy az emberek karácsonyi hangulatba kerüljenek. Elmennek karácsonyi bevásárlást intézni. Figyeld meg.

– Valószínűleg igazad van. – Alina gondosan felkötötte a kötényét, és felvette az első rendeléseket.

Egyelőre nem sok minden történt. A reggeliző vendégek már mind elmentek. De most, a karácsonyi szezonban a járókelők egész nap betértek a kávézóba, ha szükségük volt egy rövid kávészünetre, és a megfelelő ajándékot keresték annak a bizonyos különleges személynek az életükben.

Alina nem vett részt ebben a keresésben – a barátja alig hat hónap után szakított vele, mert azt mondta, túl kevés ideje van rá.

Amikor az előző gondnok lemondott, hogy Floridába költözzön, ő vette át a helyét. A két munka sok idejét lekötötte, soha nem volt ideje randevúra. Amikor nem a kávézóban dolgozott, mindig a Stirling bérlőinek ügyeit intézte. Igazán nem hibáztathatta az exét, amiért elhagyta.

Éppen a tálcáját vette le a pultról, amikor Sally odalépett hozzá.

– Az egyik asztalomnál van egy vendég, aki beszélni szeretne veled. Legalábbis azt hiszem, rád gondol.

– Csak azt hiszed?

Sally felnevetett.

– Gondoltam, talán szeretnéd megnézni. Nagyon helyes, és nincs rajta gyűrű.

– Hadd tippeljek: ha nem várna otthon egy ilyen férj, szívesen megtartanád magadnak?

Sally elvigyorodott.

– Ezt meg honnan találtad ki? A fickó Alan Martint kereste. Azt mondták neki, hogy itt találja meg.

– Alan? Komolyan? Oké, lássuk, mit akar.

Sally egy asztalra mutatott a forgalmas utcákra néző nagy ablakok közelében. Remélhetőleg nem egy új probléma. Mostanra már nyakig benne volt a problémákban.

Odament az asztalhoz. A férfi lehajtotta a fejét, és tanulmányozta az étlapot. Ez alkalmat adott neki, hogy közelebbről is szemügyre vegye. Sötét, rövidre nyírt haja volt, és úgy tűnt, minden hajszála a helyén. Az öltönye drágának nézett ki.

– Elnézést, engem kért.

Amikor a férfi felemelte a fejét, a tekintetük találkozott, és Alina szíve majdnem megállt.

Bárhol felismerné ezeket a barna szemeket.

Az idegen a homlokát ráncolta. Úgy látszik, ő is emlékezett a reggeli összeütközésükre.

– Maga? Maga az a nő a Stirlingből, ugye? – Félretette az étlapot.

– És maga az a férfi, aki kihallgatott minket.

– Nem hallgattam ki. Udvariasan vártam, hogy feltehessek egy kérdést.

– Ha maga mondja. De megköszörülhette volna a torkát, vagy mondhatott volna valamit. – Erőltetett mosolyra húzta a száját. – Vissza kell mennem dolgozni.

– Hol van most Alan?

– Alina. És itt áll maga előtt, de már nem sokáig.

– Várjon. – A zsebébe nyúlt, és elővett egy darab papírt. – Egy Al vagy Alan Martint keresek. Ő a gondnok a Stirling Apartmentsben a Holly Lane-en.

– Én vagyok a gondnok.

A férfi mintha mérlegelte volna, hogy hihet-e neki, vagy sem.

– Kérdezhetek valamit?

Alina megvonta a vállát.

– Kérdezhet. De ez nem jelenti azt, hogy válaszolok is.

Mosoly suhant át a férfi arcán, ami egyenesen megszépítette. Alinának elakadt a lélegzete. Egy pillanatra elfelejtette, hogy bosszankodik a férfi miatt, és egy pillanatra közelebbről is megnézte. Sötétszürke öltöny élénkkék inggel, nyakkendő nélkül. Az inge felső gombja ki volt nyitva, felfedve egy ezüst nyakláncot. Talán nem ártana adni neki egy esélyt.

Tekintete végigvándorolt a simára borotvált, energikus állon, egészen a sötét szempárig. A férfi is őt vizsgálgatta. Miért érdekli? Mit akar kérdezni tőle? Ez a férfi bármelyik fényes magazin címlapján szerepelhetne, biztos nem érdekli mint nő. A mostohaanyja bántó megjegyzései még élénken éltek az emlékeiben.

– Miféle hely ez? – kérdezte a férfi.

– Tessék?

– Tényleg Christmas Cafénak hívják?

– Igen.

A férfi szeme tágra nyílt.

– Egész évben?

Alina bólintott és elmosolyodott.

– Itt egész évben karácsony van.

– Még nyáron is? Az jó sok karácsony.

– Gondolom, nem különösebben rajong a karácsonyért.

– Nem. – A válasz habozás nélkül jött.

Mi a csudától lett ilyen mogorva?

– Most már tényleg vissza kell mennem dolgozni. Szeretne rendelni valamit?

– Egy pillanat. Előbb beszélnem kell magával az apartmanházról.

– Ha lakást keres, akkor rossz a cím.

– Miért?

– Mert valami cég próbálja kiűzni az összes tulajdonost és bérlőt.

– Próbálja?

– Már kiküldték a leveleket, de a harcnak még nincs vége. Még csak most kezdődik.

– És az mit jelent?

Alina gyanakodva nézett rá.

– Miért kérdez ennyit? Maga riporter?

Tetszett neki a gondolat. Elmondani a történetét a sajtónak! Miért nem gondolt erre már régen?

– Nem vagyok riporter.

– Akkor mi ez a sok kérdés a házról?

– Én vagyok az új tulajdonos.

Tessék? Alina elképedve bámult rá. Úgy tűnt, a férfi élvezi, hogy meglepte.

De ez még egyszer nem fordul elő.

Tényleg ekkora meglepetés volt ez neki?

Graham valójában arra számított, hogy a lány felismeri. Talán túlságosan is ügyesen kerülte a sajtót, amióta vezérigazgató lett. Az apjával ellentétben ő soha nem akart a nyilvánosság előtt élni. Az apja viszont csak akkor volt boldog, ha a cége volt az első az üzleti világban, a fia az osztályelső, a családja pedig a címlapokon szerepelt. A második hely sosem volt elég jó neki.

– Maga nem lehet Graham Toliver – mondta Alina. – Ő sokkal idősebb. Láttam a fényképeket.

– Az az apám volt, Graham Toliver II. Én Graham Toliver III vagyok. Leülne talán, hogy beszélgethessünk?

Alina megrázta a fejét.

– Dolgoznom kell.

– Nem maradok sokáig. Szeretnék ajánlatot tenni.

A lány már nyitotta a száját, hogy visszautasítsa, de aztán összepréselte az ajkát, mintha gondolkodna rajta.

– Figyelek.

– Alina. – Egy pincérnő lépett oda hozzá, mielőtt Graham válaszolhatott volna. – Tudnál vállalni egy plusz műszakot kedd délután? Most érkezett egy nagy foglalás, jól jönne egy kis segítség.

– Nem tudok, a házban dolgozom.

– Kérlek, Alina – mondta a nő, akinek a névtábláján „Sally” állt. – Tudod, hogy ezek a nagy csoportok mennyi borravalót adnak. Az neked is segítene, ha az az idióta kidobna a lakásodból.

Alina elpirult.

– Hadd gondolkozzak rajta. Felhívhatlak?

– Beírlak. Ha nem jön össze, holnap szólj.

Graham nyelt egyet. Alina úgy viselkedik, mintha a házban mindenkit a sivatagba akarna küldeni! Pedig tisztességes ajánlatot tett nekik, és meg is emelte, ha hamarabb kiköltöznek!

Alina visszafordult hozzá.

– Dolgoznom kell.

– Azért kerestem fel, hogy megegyezzünk.

A lány megrázta a fejét.

– Csak az idejét vesztegeti.

– Tudok várni, amíg újra szünetet tart. – Elég sok megbeszélése van délelőtt, de ez fontosabb.

– A következő négy órában nem lesz szünetem. A műszakom még csak most kezdődött. És nem hagyhatom itt ülni egész nap.

– Akkor vacsorázzon velem. – A szavak előbb jöttek ki a száján, mint hogy gondolkodott volna.

Alina tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Nem.

– Várjon csak, ez nem randevú akar lenni. Én üzleti vacsorára gondoltam.

Alina megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet.

Graham nem volt hajlandó feladni.

– Azt hittem, beszélni akar azzal az emberrel, aki megvette a házat.

– Akarok is.

– Jó. – A férfi elégedetten mosolygott. – Hétkor küldök magáért egy kocsit. – Felállt.

– Mi? Ne.

– Szóval harc nélkül feladja?

– Természetesen nem.

– Akkor meggyőzhetne róla, miért maradjon minden a régiben.

Alina habozott.

– Rendben.

Mielőtt a férfi elment, telefonszámot cseréltek.

Az utcára kilépve Graham végigsimított az arcán. Nem igazán volt kedve meghallgatni a lány szentimentális érveit, hogy miért nem kellene lebontani az épületet. Személyesen még nem folytatott ilyen beszélgetést, de jelen volt, amikor az apja igen. Az apjának sosem volt sok türelme: beszélgetőpartnereit az első mondat után félbeszakította és leteremtette.

De ő nem az apja. Néha mégiscsak éreztetni kell az emberekkel, hogy komolyan veszik őket. Tartja a szavát, és meghallgatja Alinát. Ami persze nem jelenti azt, hogy meggondolja magát.

3. FEJEZET

Mi a fenéért mondott igent?

A nap hátralévő részében Alina csak a közelgő rande… ööö, üzleti vacsorára tudott gondolni Graham Toliverrel. Összekevert két rendelést, amiért szelíd dorgálást kapott a főnökétől. Otthon üzenet várta az üzenetrögzítőjén: szivárog Grace Taylor konyhai mosogatója.

Miközben intézkedett, azon gondolkodott, mit vegyen fel a vacsorához, aztán visszarohant a lakásába, és SMS-ben megkérdezte a barátnőjét, Meget, hogy ő mit javasol.

Meg azonnal megjelent az ajtóban.

– Nem hiszem el, hogy elmész vele randizni.

– Ez nem randi. Tisztán üzleti találkozó.

Alina nem akarta bevallani magának, hogy a szíve hevesen ver a gondolattól, hogy szemben ül Graham Toliverrel, és igéző szemébe néz.

– Szóval, mit vegyek fel? – Egy farmert és egy piros pulóvert tartott a kezében. – Ehhez mit szólsz?

Meg felvonta a szemöldökét.

– Mit is mondtál, hova akar vinni?

– A mobilomban van. Név nélkül, csak a cím.

Meg beírta a címet a telefonjába.

– Ez nem étterem, hanem irodaház. És nem is akármilyen irodaház: a híres Diamond Building. Akkor tiszta sor. – Elvette Alinától a ruhákat. – Ezt nem veheted fel, ha le akarod nyűgözni a palit.

– Nem akarom.

– De, akarod.

– Miért akarnám lenyűgözni azt az embert, aki elveszi az otthonunkat?

– Most figyelj rám, Alina. Szükséged van erre a pasasra. Ő az egyetlen, aki megakadályozhatja, hogy lebontsák a házat.

– Jó, akkor szerinted mit vegyek fel?

– Hadd nézzem…

Meg átkutatta a ruhatárát, és Alina már megbánta, hogy tanácsot kért tőle.

Alina pontosan hétre készen állt.

Fekete limuzin hajtott a Stirling-épület elé. A sofőr kiszállt, és kinyitotta neki az ajtót. Amikor Graham azt mondta, küld érte kocsit, taxira gondolt, nem ilyenre. Idegesen beszállt, és végigsimított a puha bőrülésen. Ilyen luxus mellett nem csoda, ha Mr. Toliver nem érti, másoknak miért jelent olyan sokat egy régi épület.

Lenézett magára, az elegáns fekete ruhára, amit nem akart felvenni. Most már hálás volt Megnek a kitartásáért. Ha azt akarja, hogy Mr. Toliver komolyan vegye, a farmer és a kényelmes pulóver nem lett volna megfelelő választás.

– Elnézést…

– Igen, hölgyem?

– Rendszeresen vezet Mr. Tolivernek?

– Igen, hölgyem. Öt perc múlva ott vagyunk.

– Köszönöm. De azt akartam kérdezni, hogy… milyen Mr. Toliver?

– Mr. Toliver a legjobb főnököm, aki valaha volt.

Ez nagyon meglepte a lányt. Persze számított rá, hogy a sofőr jót fog mondani róla, na de azt, hogy ő a legjobb…

Talán nem ismeri eléggé.

– Mióta dolgozik neki?

– Tizenegy éve dolgozom neki és a családjának. Mindig sofőr voltam. Toliverék rendszeresen hívtak, aztán végül felvettek állandóra. Mr. Graham jó ember. Ha tisztességesen viselkedik vele az ember, ő is tisztességesen viselkedik az emberrel.

Alinának elakadt a szava. Nagyon szerette volna kellemetlennek találni Mr. Tolivert, elvégre épp azon volt, hogy kidobja a lakásából. És ez a férfi képes az egekig magasztalni!

A limuzin leparkolt a Diamond Building előtt. Alina kiszállt, és megállt a járdán. Hátrahajtott fejjel nézett fel az épületre. A felső emeletek elvesztek a sötét éjszakai égboltban. És ez mind azé az emberé? Hűha!

Az egyenruhás biztonsági őr megmutatta neki az utat a lifthez, amely felviszi a legfelső emeletre. Hazudott volna, ha azt mondja, nem izgatott. A sofőrös autótól kezdve az impozáns cégépületig nem volt semmi olyan aznap este, ami ne győzte volna meg arról, hogy ennek a férfinak hihetetlen hatalma van. Mindazonáltal ez nem akadályozza meg abban, hogy megmondja neki a magáét.

Diszkrét csengőszó hallatszott, a liftajtó elcsúszott, felfedve az impozáns, fehér, kristálycsillárral díszített előcsarnokot.

Alina az egyetlen látható ajtó felé sétált. Mögötte hosszú folyosó vezetett egy nagy terembe. A falak feketék voltak, a padló pedig mintha fehér márványból lett volna. Egy hosszú asztaltól eltekintve a szoba üres volt. Hol van Mr. Toliver?

– Hát eljött.

A férfi hangjára a lány megfordult. Graham Toliver még mindig a sötétszürke öltönyt és a kék inget viselte, és úgy nézett ki, mintha egy divatlapból lépett volna ki. Egy másodperc töredékére elképzelte, milyen lenne valóban randevúzni ezzel a férfival, és a szíve gyorsabban vert. Biztosan nagyon boldoggá teszi a partnereit… de ő nem lesz az.

– Természetesen eljöttem. Vannak dolgok, amiket meg kell beszélnünk.

A férfi közelebb lépett. A szemei sötétek voltak, és nehéz volt olvasni belőlük.

– Igen, valóban meg kell. Erre jöjjön, kérem.

Alina szerette volna megkérdezni, hová mennek, de ellenállt a kísértésnek. Bizonyára a hatalmas, ultramodern irodájába vezeti, ahol majd elmagyarázza neki, miért megváltoztathatatlanok a tervei.

– Jöjjön be.

– Hol vagyunk? – kérdezte Alina meglepetten körülnézve.

– Egy konferenciateremben. A falak mozgathatók. Ma estére lekicsinyítettem a szobát. Remélem, elégedett vele.

– Nagyon szép. – A padlótól a mennyezetig érő ablakok felkeltették az érdeklődését. Egész Manhattanre ráláttak, amelynek fényei csillogtak a sötétben. – Hogy tud itt dolgozni? Én egész idő alatt kibámulnék az ablakon.

A férfi melléje lépett, a közelségétől felgyorsult Alina pulzusa.

– A kilátás tényleg csodálatos. – A hangja mélyen és telten szólt, ami borzongást keltett a lány testében.

– Kár, hogy nem látni a karácsonyfát a Times Square-en.

– Az nem érdekel. De ha jól értem, maga szereti az ilyesmit.

– A karácsonyi hangulatot? Hát nem szereti mindenki?

– Nem.

Alinának eszébe jutott a kávézóban folytatott beszélgetésük.

– Ja, igen. Utálja a karácsonyt.

– Az túlzás, de meg tudnék lenni nélküle. – Megköszörülte a torkát. – De nem ezért van itt.

Alina sajnálta, hogy a férfi egyáltalán nincs karácsonyi hangulatban. Mi történt, hogy elvesztette a karácsony örömét? Akaratlanul is elképzelte kisfiúként. Nem tudta elhinni, hogy egy ilyen gazdag családból származó gyerek nem talált ajándékot a fa alatt karácsony reggelén. Ennél többnek kellett lennie. De ellenállt a késztetésnek, hogy rákérdezzen.

A szoba egyáltalán nem volt feldíszítve. Nem volt fa, se tündérfények. Hidegnek és sterilnek tűnt.

Csak most hallotta meg a halk zenét. Fülelt, arra számítva, hogy valami karácsonyi hangot hall. De ez nagyzenekar volt. Szép, de nem az, amit most magának választana.

Graham egy kis asztalhoz ment, Alina pedig követte. Két puha párnákkal borított szék állt az asztal két végén. Az asztalon fehér gyertya égett, és drága porcelánnal volt terítve két személyre. Privát vacsora két személyre?

Alina szíve hevesebben vert. Így néz ki Mr. Toliver üzleti találkozója? Nem tudta elképzelni, hogy ilyen környezetben tárgyal – akkor vele miért tesz ki így magáért?

Hirtelen arra gondolt, hogy talán a férfi érdeklődik iránta. És ugyanilyen gyorsan el is vetette az ostoba gondolatot. Miért is érdekelné? Le akarja rombolni a házát, és ő az útjában áll.

Talán abban reménykedik, hogy egy kis gyertyafény és egy jó vacsora majd megpuhítja?

– Mr. Toliver…

– Kérem, szólítson Grahamnek.

– Rendben, Graham. Azt hittem, üzletről akar beszélni.

– Gondoltam, vacsora közben beszélhetünk.

– Mr., ööö, Graham, az nem fog sokáig tartani.

– Akkor kezdjünk el enni – mondta a férfi, és jelzett a pincérnek a szoba másik oldalán. – Foglaljon helyet. – Kihúzott neki egy széket.

– Köszönöm. – Miközben a férfi várta, hogy megigazítsa a széket, a lány azt mondta: – Egyedül is megy.

A férfi egy pillanatig élesen vizsgálgatta.

– Nem vártam, hogy megkönnyíti a dolgomat, de muszáj egész este ellenségként viselkednünk? Még nem is ismer.

Ez igaz. Semmit sem tud róla – azon kívül, amit az interneten kikutatott. Még egy friss fényképet sem talált, csak egy egyetemi fotót, hosszú hajjal és szakállal. Most a sűrű, sötét haj oldalt rövidre volt vágva, fent kicsit hosszabbra hagyva, napbarnított arca pedig simára volt borotválva.

Most először döbbent rá, mennyire védekezővé vált.

Az exe csúnyán elbánt vele. Most kétszeresen is óvatos volt. Nehéz olyan embereket találni, akikre támaszkodhat, akikben megbízhat. És ebben az egymillió dolláros mosolyú Mr. Dizájneröltönyben aztán tényleg nem bízik.

Graham leült vele szemben. Alina alaposan szemügyre vette markáns állát, egyenes orrát és azokat a nagyon figyelmes szemeket, és azon tűnődött, vajon a férfi is ugyanígy figyeli-e őt. Amikor Graham elmosolyodott, bizsergett a hasa. Épp időben állította meg magát, hogy ne mosolyogjon vissza.

– Szóval, miért kell ott építkezni, ahol a Stirling van?

– Egyenesen a lényegre tér, ugye? – A férfi úgy nézett rá, mintha nem igazán tudná, mit kezdjen vele.

– Nincs vesztegetni való időm.

– Ez közös bennünk.

– Kétlem, hogy bármi közös lenne bennünk.

Feszült csend következett a szavai után. Aztán a férfi bólintott.

– Ha azt hiszi, hogy meggondolom magam, mert találkoztunk, akkor téved.

A lány válasz nélkül hagyta a mondatát.

– Miért kell lebontani a Stirlinget? – kérdezte újra.

A férfi hátradőlt a székében, és keresztbe fonta a karját.

– Nem mintha magyarázattal tartoznék, de a cégem már birtokolja a szomszédos ingatlanok egy részét. Arról van szó, hogy egy vagyontárgy teljes értékét realizáljuk.

Ebben a pillanatban a pincér visszatért, és egy kristálytálat tett fel, amelyben fél tucat garnélarák trónolt finoman reszelt jégen, egy szelet citrommal és koktélmártással. Alina csak most vette észre, hogy reggel óta nem evett semmit.

És ekkor a gyomra hangosan korgott. Zavartan elpirult, és habozott, hogy kiszolgálja-e magát, pedig összefutott a nyál a szájában az étel látványától.

– Csak nyugodtan. – Graham kibontotta a fehér vászonszalvétát. – Szolgálja ki magát.

Nem kellett kétszer mondani. De visszafogta magát, elvégre nem akart rossz benyomást tenni.

– Miért akar ennyire megmenteni egy régi épületet?

– Ez több, mint egy régi épület. És amit maga hibának talál rajta, azt én bájnak hívom.

– Tudom, hogy ott van a lakása. De ez nem jelenti azt, hogy nem tud valahol máshol egy hangulatos lakást kialakítani.

Meg kell győznie Grahamet, hogy a Stirling sokkal több, mint egy rakás tégla. De hogyan? És miért gondolja azt a férfi, hogy olyan könnyű otthont váltani?

– A Stirling pótolhatatlan. A lakók olyanok, mint egy család.

– Semmi olyan, amit máshol ne találna meg.

Alina belsőleg felnyögött. A férfi nem figyel rá – nem úgy, ahogy ő szeretné. Ha a szavai nem elégségesek, akkor meg kell mutatnia Grahamnek, mit jelent a Sterling neki és a többi lakónak.

– Maga így érez a saját otthonával kapcsolatban?

Graham belekortyolt a jeges vizébe.

– Szeretem, ahol élek. De ha nyomós okom lenne arra, hogy elköltözzek, gondolkodás nélkül megtenném.

Alina hitetlenkedve nézett rá.

– Nem hisz nekem?

– Nem.

Egy izom megrándult a férfi arcán.

– Úgy tesz, mintha ismerne. De bármennyit is olvasott rólam, nem ismer.

Ez nem volt teljesen igaz. Alina látta, hogy készen áll a kihívásra. És ezt a felismerést a maga javára akarta fordítani.

A főétel tésztából állt finom paradicsomszósszal, friss fűszernövényekkel, csirkével. Miközben minden falatot megízlelt, Alina azon töprengett, hogyan győzhetné meg Grahamet. Amikor a tányérja kiürült, félretolta, és a férfit fürkészte, aki különösebb érdeklődés nélkül tologatta ide-oda az ételt a tányérján, és úgy tűnt, elmerült a gondolataiba.

– Köszönöm az ételt, nagyon finom volt.

– Hiba volt. – Graham összegyűrte a szalvétáját, és az asztalra dobta.

– Mi, az étel?

– Minden. Azt hittem, egy finom vacsora mellett megbeszélhetjük az üzletet. De nyilvánvalóan tévedés volt. – Felállt. – Azt hiszem, az irodámban kellene folytatnunk.

Alinának megfelelt, így elmenekülhettek ettől a meghitt, gyertyafényes vacsorától. Összehajtotta a szalvétáját, és az asztalra tette, miközben a férfi hosszú léptekkel a kijárat felé indult, anélkül hogy megvárta volna.

Egy emelettel lejjebb mentek. Az előszoba a fehér és fekete helyett földszínekben pompázott, királykék szőnyeggel, amely tompította a lépteiket. A lifttel szemben volt a fogadóterem. A falra arany betűkkel „Toliver Investments” volt írva.

Graham a jobb oldali üvegajtóhoz sétált. Kinyitotta, és előreengedte Alinát. Aztán a folyosó végén lévő irodába vezette. A lány nem igazán tudta, mire számítson, amikor a férfi kinyitotta a két masszív ajtó egyikét, de az biztos, hogy nem egy iratokkal megrakott íróasztalra.

– Elnézést a rendetlenségért. Sok mindent kellett átvizsgálni, mióta átvettem az irányítást. Apám régimódi volt, az aktákat szerette.

Alina leült az íróasztal elé, míg ő helyet foglalt egy nagy fekete bőr főnöki székben. A lánynak nem tetszett, hogy úgy tűnt, alacsonyabban ül, mint a férfi, és egy nagy íróasztal van közöttük.

Azt akarta, hogy ez a férfi komolyan vegye. Elvégre ez fontos ügy, nemcsak neki, hanem mindenkinek, aki Sterlingben élt. Mindazok számára, akik csirkelevest hoztak neki, amikor nem érezte jól magát, és akik együtt ünnepelték vele a születésnapját. Úgyszólván örökbe fogadták őt, miután az apja meghalt, és ezért örökké hálás lesz nekik.

– Mr. Toliver, itt sok minden forog kockán, és szeretném, ha komolyan venne.

– És akkor nem fogom, ha Grahamnek szólít?

Miért nehezíti ennyire a dolgát? Ha össze akarta zavarni, az nem jött be. Az étkezés alatt, ahogy kicsit jobban megismerte az ellenségét, támadt egy ötlete.

– Ez a dolog itt mindkettőnk számára fontos. Van egy épület, amit meg akar építeni. Nekem pedig vannak lakásaim, amiket meg akarok menteni.

Graham az asztalra támasztotta a könyökét, és előrehajolt.

– És mit gondol, hogyan kellene megoldanunk ezt a problémát?

– Nyilvánvaló, hogy egyikünknek engednie kell.

– Ezzel egyetértek. Mint tudják, nagyvonalú kompenzációt ajánlok, ha minden lakó beleegyezik, hogy az év elején kiköltözik. És ehhez szükségem van a maga beleegyezésére.

Alina szíve összeszorult. Ha beleegyezne, az azt jelentené, hogy ez az utolsó karácsonya a lakásában.

– Miért az enyémre?

– Mert azt mondják, hogy az emberek követik magát. És abból ítélve, amit ma reggel hallottam, ez tényleg így van. Azt is tudom, hogy sokáig próbált találkozni velem…

– Hiába.

– Fontos megbeszéléseken voltam.

Alina visszasüllyedt a karosszékbe. Volt egy ötlete. Egy ötlet, amellyel mindent elveszíthet, de nyerhet is.

– Javaslok egy üzletet.

A férfi meglepetten nézett rá.

– Újra akarja tárgyalni a nagylelkű ajánlatomat?

– Igen. – Remélhetőleg a hangja magabiztosabbnak hangzott, mint amilyennek érezte magát.

Hosszú szünet következett.

– Figyelek.

Alina ujjongott belül. Felkeltette az érdeklődését!

– Minden bérlő költözési költségét fizeti.

– Miért tenném?

– Hogy elnyerje a támogatásomat. És az nem olcsó.

– Azt látom. – Úgy tűnt, a férfi a javaslat előnyeit és hátrányait latolgatja. – Keményen alkuszik. De beleegyezem.

– Ne olyan gyorsan. Van még egy feltételem.

Graham élesen vizsgálgatta.

– Ne vigye túlzásba.

Alina kiegyenesítette a vállát, és állta a férfi tekintetét.

– Akarja hallani, vagy sem?

Látta, hogy a férfi nagyot nyel.

– És az mi lenne? Egy penthouse lakás magának?

– Nem. Bár most, hogy mondja… – Elfojtott egy nevetést, és sietett folytatni. – Szeretném, ha karácsonyig nekem dolgozna.

Graham zavartan ráncolta a homlokát.

– Ha nem veszi komolyan a dolgot, akkor…

– Nagyon is komolyan veszem. Csak túlóráznom kell a kávézóban, nem lesz időm semmi másra.

– És mit kellene csinálnom?

– A gondnoki munkámat.

– Úgy érti, szerszámos ládával, csavarkulcsokkal meg ilyesmivel?

Alinának el kellett fojtania egy nevetést a férfi arcán tükröződő rémület láttán.

– Pontosan. Ha egy bérlőnek problémája van, maga oldja meg. Ha nagyobb a baj, akkor szakembert hív.

Graham megrázta a fejét, és hátradőlt.

– Szerintem nem érti. Én egy nagy cég vezérigazgatója vagyok, nincs időm gondnokot játszani.

Ha most nem jut gyorsan eszébe valami…

– Ez azt jelenti, hogy nincs tehetsége ehhez a munkához.

– Nem ezt mondtam.

– Fogadok, hogy még a villáskulcsot sem tudja használni.

Graham kiegyenesedett.

– Utálok csalódást okozni, de tudok.

Talán mégiscsak fontolóra veszi az őrült ötletét? És ha igent mondana, vajon a többi lakó is beleegyezne? Alina remélte, hogy igen.

– Pár napig gondolkodnom kell rajta.

Alina habozott. Nem akarta, hogy a férfi észrevegye az izgatottságát.

– Akkor jó. Várom a jelentkezését. És most mennem kell.

Graham a lifthez kísérte. Amikor az ajtó kinyílt, a lány feléje fordult.

– Köszönöm a vacsorát. És a kilátást. Nagyon tetszett.

A férfi egy mosollyal lepte meg. Ettől felcsillant a szeme, és fiatalabbnak, még szexibbnek tűnt. Már ha ez egyáltalán lehetséges volt. Leeresztette a tekintetét a lány ajkára.

– Lélegzetelállító a kilátás.

Alinának hirtelen az a határozott érzése támadt, hogy nem ugyanarról beszélnek. Talán meg akarja csókolni? A szíve hevesen kezdett kalapálni.

Ha nem száll be azonnal a liftbe, a helyzet teljesen kicsúszik a kezéből. Eddig jól kezelte a férfit, nem akarta ezt kockára tenni… miért is? Egy pillanatnyi sóvárgásért? Egy kis flörtért?

– J… jó éjszakát – dadogta, és kényszerítette a lábát, hogy elinduljon.

– Akkor hamarosan. – Graham mély hangja a várakozás hullámát küldte végig a lány testén.

A liftajtó becsukódott, Alina megnyomta a gombot. Mi történt? Az egyik pillanatban még üzletről beszélgettek, a következőben pedig úgy tűnt, a férfi meg akarja csókolni. Vagy csak képzelte az egészet?

4. FEJEZET

Graham napja már napkelte előtt elkezdődött.

Az éjszaka nagy részét az ágyban forgolódva töltötte. Gondolatai kizárólag a vacsorán jártak, amit azzal a lenyűgöző Miss Martinnal költött el. Az este valóban nem úgy alakult, ahogy képzelte.

Miután feladta, hogy mégis el tud aludni, beállt a forró zuhany alá. A csempézett falnak támaszkodott, miközben a forró víz fájó izmaira zubogott. A próbálkozása, hogy rendet teremtsen a káoszban, amit az apja hagyott hátra a cégnél, megviselte. Az utolsó, amire most szüksége volt, az ez a bizarr alku Alinával.

Kiszállt a zuhany alól, felöltözött, és úgy döntött, válaszol néhány e-mailre. De nehezen tudott a munkájára koncentrálni. Gondolatai folyton Alina csábító szépségén jártak. Mi van benne, ami ennyire rabul ejti? Nem ő az első gyönyörű nő, aki keresztezte az útját. De van benne valami egészen különleges, ami felkeltette a figyelmét.

Talán az életereje. Elég temperamentumos…

– Jó reggelt. – Mary Barnes, a titkárnője mosolyogva lépett be az irodába. – Úgy tűnik, ma korán kell kezdenie.

– Jó reggelt. – Barátságos pillantást vetett az idősebb nőre a monitora széle fölött. – Sok dolgom van ma.

Mary megrázta a fejét, és egy halom levelet tett a postakosárba.

– Túl sokat dolgozik.

– Muszáj. Ezt magának kellene a legjobban tudnia.

– Az apja bizonyára nagy káoszt hagyott magára, de muszáj mindent egyedül csinálnia?

– Nem veszíthetem el a vezetőség bizalmát.

A nő bólintott.

– Megértem. Csak szóljon, ha tudok segíteni.

A döntés, amellyel Alinának tartozott, súlyosan nehezedett Grahamre. De szerette a kihívásokat, és régen találkozott olyan nővel, aki nem értett egyet mindennel, amit mondott.

– Mit szólna hozzá, ha néhány hétig távol dolgoznék az irodától?

– Szabadságra megy?

– Nem. – Rájött, hogy ebben szüksége van Mary segítségére. – Nehéz tárgyalásokat kell lefolytatnom.

– De jövő héten lesz a találkozója a cég ügyvédeivel.

Marynek igaza van, nem maradhat karácsonyig távol az irodától. De ahhoz, hogy hosszú távon megtartsa a céget, ki kell hoznia a lakókat Sterlingből. Minél előbb, annál jobb.

Az apja mindig arról beszélt, hogy egyszer majd a Sterling-komplexum helyén épül fel a Toliver Investments új épülete. Nem élt elég sokáig ahhoz, hogy megvalósítsa az álmát, de ő megteszi helyette. A Toliver-torony ott épül fel, ahol az apja született és felnőtt.

– Van rá mód, hogy videón tartsuk a megbeszélést?

Mary bólintott.

– Megteszek minden tőlem telhetőt. Akarja, hogy a személyes találkozókat is lemondjam?

– Még ne. Majd szólok.

Nem tetszett neki a gondolat, hogy többé nem kell mindennap bejönnie az irodába. Olyan ember volt, aki szeret mindent kézben tartani.

Döntést kell hoznia. Maradjon az irodában, és nyelje le, hogy építési tervei költséges késedelmet szenvednek? Vagy fogadja el Alina ajánlatát?

Csigalassan telt a nap.

Alina azzal töltötte az időt, hogy megbeszélést szervezzen a lakótársakkal, köztük a mostohaanyjával. Ez volt az első alkalom, hogy a mostohaanyja bármiben is mellette állt. Amikor az asszony meghallotta a végkielégítés összegét, teljes mértékben támogatta. Ámde ahhoz, hogy megkapják a pénzt, mindannyiuknak hamarabb ki kell költözniük.

Heves vita alakult ki. Mr. Merryweather, aki olyan volt Alina számára, mintha az apja lett volna, és Mr. Jackson, a tehetséges zenész voltak a leghatározottabban ellene. De amikor Alina bejelentette, hogy van egy terve, mindannyian bizalmukról biztosították.

Csütörtök este volt, és még mindig semmi hír Grahamről.

Alina aznap kora reggeli műszakban volt, és délutánra karácsonyi partit is szervezett. Most nyugtalanul járkált otthon. Egész nap leste a telefonját. Úgy tűnt, még annyi tisztesség sincs Grahamben, hogy felhívja, és visszautasítsa az ajánlatát.

Kopogás hallatszott.

– Jövök. – Mély levegőt vett, és az ajtóhoz lépett. A kukucskálón keresztül csak egy vállrészletet tudott kivenni. – Ki az?

– Graham.

Graham? Most? Mit jelenthet ez? Kinyitotta az ajtót.

– Mit keres itt?

A férfi meglepetten nézett rá.

– Nem épp ilyen fogadtatásban reménykedtem. Bejöhetek?

Ha tudta volna, hogy a férfi jön, gyorsan rendet rakott volna. Így azonban a vacsoráról maradt edények még mindig a mosogatóban álltak, és a kávézó partiterveit tartalmazó jegyzetei szanaszét hevertek a kanapén és az asztalon.

De mi mást tehetett volna? Hátralépett, és teljesen kinyitotta az ajtót.

– Természetesen.

Becsukta az ajtót, a kanapéhoz sietett, és sietve elkezdte halomba rakni a papírokat.

– Én csak… épp dolgoztam. – Nem akarta, hogy a férfi rendetlennek tartsa.

– Sajnálom, hogy így magára török. Üzleti ebéden voltam, és rájöttem, hogy az irodában hagytam a telefonszámát.

– Ó. – A kanapéval szemben lévő két fotelre mutatott. – Foglaljon helyet.

Graham, még mindig kabátban, odament az egyik fotelhez, és leült a szélére. Nyilvánvalóan nem szándékozott sokáig maradni.

Ebben a pillanatban Prince lépett be a szobába, és egyenesen Graham felé masírozott. Felugrott a karfára, és rámeredt. A férfi visszabámult.

– Barátságos?

– Ó, igen. Prince mindenkit szeret.

Graham megsimogatta a vörös macskát. Prince fújt és elugrott.

– Prince! – kiáltotta Alina. A macska a füle botját se mozdította, eltűnt a hálószoba felé. – Sajnálom. Soha nem csinál ilyet.

Graham megköszörülte a torkát.

– Komolyan megfontoltam a javaslatát.

Alina visszatartotta a lélegzetét.

A férfi határozottan nézett rá.

– És úgy döntöttem, elfogadom.

– Tényleg? Mármint… ez nagyszerű.

– Azért tartott ilyen sokáig, mert még jogilag is fixálnom kellett a megállapodást. – Előhúzott néhány papírt a zakója belső zsebéből, és a lány felé nyújtotta. – Már csak az aláírására várnak.

Alina a papírokat bámulta. Soha nem hitte volna, hogy a férfi ennyire komolyan veszi az ajánlatát.

– Ha az ügyvédjével is meg akarja nézetni, az se gond.

Alina látta, hogy csak két oldal. Graham aláírása a másodikon volt.

– Alina, minden rendben a…

A lány egy kézmozdulattal elhallgattatta, aztán elolvasta a szerződést. Meglepte, milyen könnyen érthető. És semmi olyat nem tartalmazott, amit ne beszéltek volna meg. Holnaptól szentestéig volt érvényes.

Az asztalán lévő tollért nyúlt, aláírta, és visszaadta Grahamnek.

– Akkor holnap reggel itt lesz?

A férfi bólintott.

– Ugye tudja, hogy itt is kell laknia? – Amikor a férfi meglepetten nézett rá, elpirult. – Nem az én lakásomban. Úgy értem, itt, a Sterlingben.

– És ezt hogyan gondolja?

– Jelenleg minden lakás foglalt, de ott van a gondnoki iroda. Ott van egy ágy és egy kis fürdőszoba.

Graham hátradőlt.

– Ugye ezt nem gondolja komolyan?

– Túl messze lakik, plusz a forgalom. Ha csőtörés vagy valódi vészhelyzet van, a közelben kellene lennie.

Sok időt kellene itt töltenie, hogy megismerje a lakókat, és rájöjjön, mi a különleges az ő számára a Sterlingben és lakóiban.

Izgatottan várta, mit fog mondani.

– Jó, reggel visszajövök. – A férfi felállt.

– Mielőtt elmegy, be kell mutatnom mindenkinek.

– Mindenkinek?

– Természetesen. Ott van a bájos Mrs. Hanasey az 504-esben a kis kutyájával, Louie-val. És lent a 306-osban Mr. Jones. Mindig kéri, hogy segítsenek neki a keresztrejtvényfejtésben. Menjünk. Szeretnének találkozni magával.

– Most?

– Persze. Holnap reggel mind el lesznek foglalva, munkába készülődnek, vagy elindítják a gyerekeket az iskolába.

Így hát mind az öt emeletet bejárták, és minden ajtón bekopogtak. A legtöbb ember kissé tétovázott, de egyikük sem volt ellenséges. Szerencsére a mostohaanyja és a mostohatestvérei épp házon kívül voltak.

Amikor a gondnoki iroda előtt álltak, Graham a lányhoz fordult:

– Megmutatná az új otthonomat?

Ha megmutatná neki a mostani kaotikus állapotában, biztos rögtön elmenekülne, és nem is hibáztatná érte.

– Öö, nincs nálam a kulcs.

– Rendben, várhat holnapig.

– Jó ötlet – mosolygott Alina. – Még be kell pakolnia pár dolgot.

– Igaza van. – Graham megállt előtte, ránézett. Egy pillanattal tovább, mint kellett volna, amitől Alina szíve újra kalapálni kezdett. – Jó éjszakát.

A lány nagyot nyelt.

– Jó éjszakát.

Attól félt, hogy a hangja elárulja a férfinak, milyen érzéki vágyat ébreszt benne a közelsége. Nem mintha engedne neki! Elvégre ő az ellenség. Ezt nem szabad elfelejtenie.

5. FEJEZET

Jobb meggyőződése ellenére Graham beleegyezett Alina különös kérésébe.

El kellett mondania a legfontosabb alkalmazottainak… bár nem a teljes igazságot. Annyit mondott nekik, hogy tárgyalásokat folytat a bérlőkkel, hogy hamarabb kiköltözzenek a Sterlingből.

Mindenkire mély benyomást tett, hogy saját maga veszi kézbe ezt a fontos ügyet, és nem egy beosztottjára bízza. Ha tudnának a megállapodásáról Alinával, biztos nem lennének lenyűgözve…

Péntek reggel pontban hét órakor a sofőrje leparkolt a Sterling előtt.

Graham fejhallgatót viselt, hogy bármikor fogadhassa az irodából érkező hívásokat. Belépett az épületbe, ahol három gyanakvó pillantás egy „Helló” és egy „Szóval tényleg eljött” fogadta.

Megállt a gondnoki iroda előtt, és lenyomta a kilincset. Zárva volt. Ideje meglátogatni Alinát. Egy aktatáskával és egy kis utazótáskával a kezében nem sokkal később ott állt a lakása előtt, és még mindig azon töprengett, jól döntött-e. Nem akarta tudni a választ. Bekopogott.

Nem sokkal később kinyílt az ajtó. Alinának arcára volt írva a meglepetés.

– Úgy látom, meg van lepve. Eltévesztettem az időt?

– Nem, én… csak meglepődtem, hogy tényleg meg akarja csinálni.

Graham a homlokát ráncolta.

– Meggondolta magát?

Alina a fejét rázta.

– Nem, dehogy. Jöjjön be.

Graham belépett, és letette a táskáját az ajtó mellé. A reggeli nap sugarai beestek a nappali ablakain, és megtörtek a karácsonyi dekoráción, a csillogó fehér hóembertől a dohányzóasztalon álló, piros karácsonyi gömböket tartalmazó kristálytálig. Minél többet nézelődött, annál inkább rájött, hogy az egész szoba karácsonyi díszben áll.

– Díszítettem egy kicsit – mondta Alina.

– Kicsit?

Mintha olvasna a gondolataiban, a lány azt mondta:

– A karácsonyfa még hiányzik, de a két munka mellett még nem volt időm venni. – Megvonta a vállát. – Mindjárt megmutatom, hol fog lakni.

Miközben a lány felvette a cipőjét, a férfi tovább nézelődött. A bútorok régiek voltak, de jó állapotúak. A szerény nappali és a konyha kissé rendetlen volt, de takaros és tiszta. Vajon mindig ilyen, vagy Alina azért tett külön erőfeszítéseket, mert tudta, hogy ő jön? Aligha. Úgy tűnt, nem nagyon érdekli, mit gondol róla. És talán éppen ez keltette fel az érdeklődését.

– Kész vagyok. – Alina az ajtó felé vette az irányt.

Graham követte, és ahogy megállt mellette, bogyós gyümölcsök és pezsgő finom illatát érezte. Mielőtt újra beszívhatta volna a mámorító illatot, a lány elhagyta a lakást, és Graham valahogy csalódottnak érezte magát.

Követte a lifthez. Alina megnyomta a gombot, az ajtó azonnal kinyílt. Graham belépett, és feltűnt neki, hogy ez a lift mennyivel kisebb, mint a Diamond Buildingben levők.

Bár az a hír járta, hogy a Diamond Building a Toliver tulajdonában van, ez nem volt igaz. És mivel az épület összes többi helyisége foglalt volt, a cég nem tudott terjeszkedni. Ezért kellett az új cégépületet minél hamarabb felépíteni és beköltözhetővé tenni.

A hallgatás elhúzódott, és Graham egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Ezért hangot adott az első gondolatnak, ami eszébe jutott.

– Van itt egyáltalán annyi munka, ami indokolja az állandó jelenlétemet?

Alina ajkán sokatmondó mosoly játszadozott.

– Majd meglátja.

Mielőtt a férfi válaszolhatott volna, a lift megállt, ajtó nyikorogva kinyílt, és Alina előresietett. Megállt a gondnoki iroda előtt, kinyitotta az ajtót.

– Otthon, édes otthon. – Félreállt, és hagyta, hogy a férfi lépjen be először.

Graham nem tudta, mire számított, de erre biztosan nem. A szobának nem voltak ablakai. És csak egyetlen lámpa a mennyezeten, ami alig adott fényt. A szürke falak csupaszok. Volt egy régi fémasztal, rajta néhány íróeszközzel. Ha itt akar dolgozni, mindenképpen változtatnia kell néhány dolgon.

– Tudom, hogy nem túl jó – mondta Alina –, de a legtöbb cuccot ebbe a nagy gardróbba raktam.

Graham megfordult, és észrevett maga mögött egy ajtót, amelyen át követte Annát a gardróbszobába. Egy csupasz villanykörte lógott a mennyezetről, megvilágítva két létrát, egy melegvíz-tartályt és néhány polcot, amelyeken szerszámok, csavarok és egyéb, szereléshez szükséges tárgyak voltak szépen elrendezve.

– Itt mindent megtalál, amire szüksége lehet. Ha nem, csak szóljon.

– Szerintem megoldom.

– Van még egy szoba, amit meg kell mutatnom. – Alina kinyitott egy ajtót. – Ez a hálószobája.

Graham belépett, és látta, hogy a szoba tényleg csak a legszükségesebbekkel van berendezve. Egyetlen ágy volt az ablak alatt, és egy éjjeliszekrény, mellette lámpával. Gyerekkora óta nem aludt ilyen kis ágyban. És hogy még rosszabb legyen, rózsaszín paplan volt rajta nagy fehér pöttyökkel. A párnán rózsaszín egyszarvú. Úgy érezte, mintha egy lányszobába lépett volna be.

– Tudom, hogy nem ehhez van szokva. De biztosíthatom, hogy minden tiszta.

Ez így nem fog menni. Néhány napig sem, nemhogy több hétig.

De ezt megtartotta magának. Nem akarta megbántani Alinát azok után, hogy ennyire igyekezett.

Odalépett a keskeny ágyhoz, és a végébe tette a táskáját.

Valahol megszólalt egy csengő. Graham Alina felé fordult.

– A telefon – mondta a lány. – Felvehetem magának.

– Majd én.

Graham visszament az íróasztalhoz, és felvette a kagylót. A hívás rövid volt, a telefonáló rögtön a lényegre tért.

– Igen, Mr. Merryweather. Mindjárt ott leszek. – Letette a kagylót.

– Mit akart? – kérdezte Alina.

– Valami szivárog a fürdőszobájában.

Alina arcán mosoly suhant át, és Grahamnek elállt a lélegzete. Ebben a nőben tényleg van valami különleges.

– Min mosolyogsz?

– Ó, semmin.

– De, van valami.

– Soha nem gondoltam volna, hogy egy ilyen nagymenő vállalatvezető hajlandó beugrani gondnoknak. Nekem most munkába kell mennem, de ha gondolja, elkísérhetem a feladathoz.

– Ne aggódjon, megoldom.

Nagyon remélte. Azt nem említette, hogy a titkárnője felhívta a figyelmét a YouTube-videókra. Szinte minden problémára volt videó – remélhetőleg eleget nézett belőlük.

– Oké. Ha nincs másra szüksége, akkor most megyek. – Az ajtó felé menet Alina még egyszer megfordult. – Ó, elfelejtettem, ez kelleni fog.

Ahogy átadta a kulcsot, ujjaik összeértek. A lány bőre meleg és puha volt. A tekintetük találkozott. Valami felvillant Alina szemében, mely kék volt, mint búzavirág a napsütötte mezőn. Egy hely, ahol el lehet felejteni az időt. Könnyedén elmerülhetett volna a gyönyörű szemekben.

A lány visszahúzta a kezét, megtört a varázs.

Mintha hipnotizálták volna, úgy állt Graham az ajtóban, nézte, ahogy Alina elvonul, csípője lágyan ringatózik. Csak akkor ébredt fel a transzból, amikor már nem volt látható.

Összeszedte magát. Nem hagyhatja elterelni a figyelmét, bármilyen kellemes is.

6. FEJEZET

Hogy képzelte ő ezt?

A gondnoki munka meghaladta a tehetségét. Az, hogy Alina mindezt a kávézóban végzett munkája mellett is tudta csinálni, igazán lenyűgöző volt. Szerencsére az első munkája elég egyszerű volt, nem kellett hozzá YouTube-videó. Néhány fordulat a csavarkulccsal, és ennyi.

Graham bevitte a piros szerszámos ládát az öregember nappalijába.

– Ki van javítva.

– Köszönöm – mondta Mr. Merryweather, aki barna foteljában ült egy könyvvel a kezében, miközben egy sportműsor ment a tévében. – Régebben én is meg tudtam csinálni az ilyet, de most már nem tudok olyan jól térdelni.

– Nem probléma.

Mr. Merryweather az olvasószemüvege fölött nézett rá.

– Átveszi Alina munkáját?

– Csak átmenetileg. Nagyon el van foglalva a kávézóban.

Mr. Merryweather bólintott.

– Ezt örömmel hallom.

– Miért?

– Mindig van ideje egy kis beszélgetésre. És szokott hozni valami édességet.

– Édességet?

Mr. Merryweather ismét bólintott.

– Ő csinálja a legjobb kekszet.

Tényleg azt hiszi ez az ember, hogy időt szán még a kekszsütésre is?

– Sajnálom, én nem sütök.

Mr. Merryweather összevonta bozontos fehér szemöldökét.

– Mert túlságosan lefoglalja, hogy kidobja az embereket az otthonukból.

Ez telibe talált. Ez az ember aztán nem köntörfalaz. Ezért mosolygott Alina, amikor mondta neki, hogy ki van a telefonban?

– Mr. Merryweather, nem lenne jó új lakásba költözni? Mondjuk olyanba, ahol korszerűek a vízvezetékek?

– A vízvezetékek itt rendben vannak. És a nevem Merryweather.

– De én is ezt mondtam, Mr. Merryweather.

Az öreg felsóhajtott.

– Nem, uram. Csak Merryweather.

– Rendben, Merryweather. Nem vagyok szakértő, de még én is látom, hogy az épület korszerűsítésre szorul.

Éppen ekkor hívást jelzett a fejhallgatója. De bárki is az, várnia kell. Ez a beszélgetés fontos.

Merryweather homlokát ráncolva nézett rá.

– Attól, hogy a dolgok elöregednek, még nem jelenti azt, hogy már nem érnek semmit.

Graham azon tűnődött, vajon mennyibe kerülne maga mellé állítani ezt az embert. Kezdte kapiskálni, hogy egyenként kell meggyőznie a bérlőket.

– Megválaszthatják, hová akarnak költözni. Talán egy stadion közelébe. Akkor nem kell a tévében néznie a meccseket.

– Szeretem a tévét. Ott jobban látni a meccset, mint a stadionban.

Úgy tűnt, vitatkozni akar vele. A legjobb, amit tehet, hogy felveszi a szerszámos ládát, és továbbáll.

– Mennem kell.

– Ugye nem jön többet?

– Addig nem, amíg újra nem hív.

– Nem, úgy értem, legközelebb megint Alina lesz, ugye?

– Karácsonyig én helyettesítem.

– Ó.

Graham egyik lábáról a másikra lépett.

– Mi lenne, ha legközelebb hoznék valami édességet?

Az öregember arca felragyogott.

– Például mit?

– Mit javasol?

– Nem is tudom. Maga említette.

Ez az egész Alina hibája. Ki hallott már arról, hogy egy gondnok kekszet visz a lakóknak? Nem elég, hogy megjavítja, ami elromlott? Nem csoda, hogy senki nem akar kiköltözni.

– Mit szólna egy kis kekszhez? Elvégre jön a karácsony.

– Nem. Alina süti a legjobb kekszet. Gyömbérest. – Merryweather elmosolyodott. – Anyám szokott ilyet sütni annak idején.

– Akkor gyömbéres keksz. Viszlát, Merryweather.

– Üdvözlöm Alinát.

– Átadom.

Graham elhagyta a lakást, és elindult a lift felé. Eszébe jutott, hogy ott talán összefuthat egy bérlővel, akinek javításra lenne szüksége, ezért úgy döntött, a lépcsőn megy.

Amikor azonban kinyitotta a tűzgátló ajtót, és kilépett az első emeleti folyosóra, egy idős nőt látott a gondnoki iroda ajtaja előtt.

Most már tényleg nincs ideje. Ötéves jelentést kell ellenőriznie, és két e-mailt jóváhagynia. Hogy Alina hogy tudja másodállásban végezni ezt a munkát, nem ért a fejébe. Úgy tűnt, ez teljes munkaidős állás.

– Segíthetek? – kérdezte.

A nő felé fordult. Összepréselte az ajkát, és összehúzta a szemét a fekete keretes szemüvege mögött.

– Ismerem magát?

– Nem.

– Akkor mit keres a házban? – Most a tekintete a szerszámos ládára esett. – Kölcsönvette Alina szerszámos ládáját?

– Rosszabb: én helyettesítem.

– Ó. – A nő szeme tágra nyílt. – Erről meg is feledkeztem.

– Valamit meg kell csinálni?

– Jöjjön – görbítette ujját a nő.

A céges munkájának még egy kicsit várnia kell.

Ő a legdögösebb gondnok a világon.

Másnap reggel, alighogy ez a teljesen helytelen gondolat eszébe jutott Alinának, újra elfojtotta.

A férfi minden volt, csak nem olyan, mint azok a férfiak, akikkel találkozott. És nem csak a külseje miatt. A kezében tartotta a jövője kulcsait. Ő dönt arról, hogy a pótcsaládjával marad-e, amely szülei elvesztése óta körülvette. Ezért nem veszítheti el a fejét.

Lezuhanyozva munkához öltözve a hálószobába ment, ahol Prince már várta. Felugrott az ágyról, és a lábához dörgölőzött. Alina lehajolt, és felkapta. A macska nyújtózkodott, orrát az övéhez nyomta, és Alina szíve kitágult a szeretettől.

Bevitte a doromboló Prince-t a konyhába, és leültette a padlóra.

– Jól van, készítek neked reggelit. – Benyúlt a szekrénybe, elővett egy doboz macskaeledelt és az egyik tálkáját.

Miután Prince-t megetette, megtöltötte a kávéfőzőt vízzel, és betett egy kapszulát. Egy gombnyomás, és máris elkészült a kávéja. És bizony ma reggel szüksége volt egy jó nagy csészével!

Prince leült mellé, és úgy falta az ételt, mintha napok óta nem kapott volna enni. Mikor a tálat üresre nyalta, ránézett a lányra, és a szemei könyörögve kértek még.

– Sajnálom, pajtás, de az állatdoki azt mondta, abba kell hagynom az ilyen kényeztetést. – Amikor lehajolt, hogy megvakarja a füle tövét, a kandúr dühösen elszökkent.

Kopogás hallatszott. Alina kinyitotta az ajtót.

Graham állt előtte.

– Jó reggelt – köszönt Alina.

– Több időre van szükségem.

– Időre? Mihez? – Fogalma sem volt, miről beszél.

A férfi rámosolygott, és a fejhallgatójára mutatott.

– Nem érdekel, hogy intézi el. Nem írom alá, amíg át néztem meg még egyszer a részleteket. És igen, tudom, hogy szombat van. Most mennem kell. – Kicsit zavartan nézett a lányra. – Elnézést, az iroda volt.

– Jöjjön be. Miért dolgozik hétvégén?

– Az üzlet nem vár.

Alina a fejét rázta. Úgy látszik, Grahamnek még nagyobb szüksége van a pihenésre, mint gondolta. Gyors pillantással vizsgálta meg a férfit. Farmert és piros pulóvert viselt – legalább ez más, mint a dizájneröltönyei és nyakkendői. De bármit is visel, jól néz ki benne.

Összeszedte magát. Mi van ebben a férfiban, ami ennyire összezavarja?

– Valami baj van? – Graham lenézett magára, majd a lányra.

– Nem, én… csak arra gondoltam, hogy sietnem kell a karácsonyfával. Különben az összes szépet elviszik. – Gyorsan nekiállt kávét készíteni. – Magának biztos megvan már a fája.

Graham elvette a csészét.

– Mondtam már, hogy nem vagyok karácsonyrajongó.

– És amikor gyerek volt?

A férfi megvonta a vállát.

– Apám azt mondta, ez csak biznisz.

– Milyen szomorú. Mert sokkal több annál. Talán idén megváltozik a véleménye.

– Nem hiszem. Foglalkoznom kell a cégemmel, ez minden időmet elveszi.

– A munka nem tesz önmagában boldoggá.

Graham belekortyolt a kávéjába.

– Azt mondja, unalmas vagyok?

Alina védekezőn felemelte a kezét, és ártatlan képet vágott.

– Jaj, nem is ismerem. – Megtöltötte a termoszos bögréjét. – Most mennem kell dolgozni. Szüksége van még valamire?

– Csak azon gondolkodtam, vacsorázhatnánk-e együtt. Természetesen üzleti vacsora. Van még néhány kérdésem a házzal kapcsolatban – tette hozzá gyorsan Graham.

– Sajnálom, de késő lesz. Annyi órát dolgozom, amennyit csak adnak a karácsonyi időszakban.

– Miattam?

A lány a kulcsai és a táskája után kutatott, kerülve, hogy közvetlenül a férfira nézzen. De aztán úgy döntött, nincs értelme megpróbálni mismásolni. Felemelte a fejét.

– Igen. A lakhatás lassan egy vagyonba kerül a városban. És még ha spórolok is, nem tudom, megengedhetem-e magamnak, hogy máshol éljek. És én még jobb helyzetben vagyok, mint a többiek a házban. Ők nyugdíjasok, és nincs lehetőségük további jövedelmet szerezni.

Graham fintorogva ráncolta a homlokát.

– Fizetek prémiumot.

– De az meddig tart ki? Higgye el, nem sokáig.

Graham megdörzsölte a tarkóját.

– Nem tudom, mit mondjak.

– Egyáltalán nem várom el, hogy bármit is mondjon. Csak azt akarom, hogy megértse a tettei következményeit. Igazán megértse. – Belebújt a piros kabátjába. – Tényleg ennyire fontos az új épülete?

– Igen. – Graham nagyon határozottnak hangzott.

Nem ezt a választ akarta hallani. Kihúzta a kabátzsebéből a fehér hópelyhekkel díszített sapkáját. Meg kell őriznie a nyugalmát. Elvégre ez még csak a harci tervének a kezdete…

Kényszerítette magát, hogy mosolyogjon.

– Később találkozunk.

Graham felemelte a még mindig teli csészét.

– Nem bánja, ha később visszahozom?

– Egyáltalán nem.

Graham az ajtó felé indult, de Alina az útjába állt. Ahogy a férfi elment mellette, összeértek, és Alina szíve ismét hevesebben kezdett verni. Ennek most azonnal véget kell vetni!

– Viszlát.

– Itt leszek.

És ezzel az ajtó becsukódott. Most legalább mély levegőt vehetett. A következő néhány hét nagyon hosszúnak ígérkezik…

Fájt a lába. Fájt a térd. Fájt a karja.

Oké, igazából nem volt olyan testrésze, ami ne fájt volna. Tízórás műszakot dolgozott le. Tíz órán át nehéz tálcákat cipelni az asztalokhoz kimerítő.

A fárasztó hét után ezen a péntek estén csak arra vágyott, hogy lerúgja a cipőjét, és gyertyafénynél habfürdőzzön egy izgalmas krimivel.

De amikor belépett az előszobába, oregánó és fokhagyma csodás illata csapta meg az orrát, és a gyomra azonnal korogni kezdett. A sok munka miatt nem volt ideje enni.

Ebben a pillanatban megjelent előtte Graham.

– Most megspórolt nekem egy utat. Épp a lakásához indultam, hogy kitegyek egy cetlit az ajtóra.

– Minek?

– Vacsora. – A férfi megnevezte Manhattan egyik legelőkelőbb éttermét.

– Hű, sose hallottam, hogy házhoz is szállítanak.

– Mert nem is.

– De akkor…

– Ismerem a tulajt.

– Nem kéne hagynia kihűlni.

– Kettőnek is van elég. Vagy már evett?

– Nem volt idő. Túl sok volt a munka.

– Rendben, akkor jöjjön be. – Egy kézmozdulattal beinvitálta a lányt a gondnoki lakásba.

Alina úgy érezte, mintha a lakást teljesen felújították volna. Volt egy új íróasztal két nagy számítógép-képernyővel, és egy fekete bőrfotel.

– Remélem, nem veszi rossz néven, hogy változtattam egy kicsit – mondta Graham.

– Egyáltalán nem.

A túlsó falnál két kényelmesnek tűnő szék és egy kis jégszekrény állt, tetején mikrohullámú sütővel.

– Ez – mutatott Graham a mögötte lévő falra – mindenkinek, aki reggel kávét vagy fánkot szeretne.

– Úgy látom, most a szó szoros értelmében a nyitott ajtók taktikáját követi.

– Valami olyasmi.

Alina az ajtó melletti kis asztalra nézett, ahol új kávéfőző és egy nagy fehér doboz állt egy divatos pékség logójával. Csak egy fánk és néhány morzsa maradt. Graham igazán otthonosan érezte magát, és úgy nézett ki, mintha megvesztegetéssel próbálná megnyerni a Sterling lakóit.

– Foglaljon helyet.

– Segíthetek rendet tenni.

– A vendégem. Majd én megcsinálom. – Graham megfordult, és elkezdett kipakolni.

Ez az ember tényleg makacs. Alina figyelte, ahogy az egyik szatyorból tányérokat és egyéb eszközöket, a másikból ételhordókat vesz elő. Attól, hogy kiszolgálta, egyre kényelmetlenebbül érezte magát.

– Erre nincs szükség – mondta. – Meg tudom csinálni.

– De igen, van. Kimerültnek látszik.

– Jól vagyok – hazudta Alina. – Tudok segíteni.

A férfi felvonta a szemöldökét, és addig nézte a lányt, amíg az le nem ült. Amikor átnyújtott neki egy tányért, összefutott a nyál Alina szájában.

Graham is leült.

– Na, olyan nehéz volt?

– Mi?

– Megengedni, hogy megtegyek magának valamit?

Alina az ölébe tette a tányért.

– Nem tudom, miről beszél.

– Maga mindent megtesz, hogy segítsen másoknak, de nem hajlandó elfogadni a segítséget.

A lány arca izzani kezdett.

– Másoknak nem kell velem bajlódniuk, egyedül is boldogulok.

– Mi lenne, ha hagyná, hogy mások tegyenek magáért valami jót, mert ők ezt akarják?

Annyi időt töltött azzal, hogy másokról gondoskodott, hogy megtanulta figyelmen kívül hagyni a saját szükségleteit? Alina félrelökte a gondolatot.

Néhány percig csendben ettek. Alina elnyomott egy jóleső nyögést.

– Ez nagyon finom.

– Örömmel hallom. Látja, nem árt, ha megengedi valakinek, hogy tegyen magáért valamit.

– Ez úgy hangzik, mintha a függetlenségem hiba lenne.

A férfi a tányérjára eresztette a tekintetét.

– Csak azt mondom, hogy néha gondolnia kellene magára.

– És ez a sok jó tanács egy olyan embertől jön, aki maga a makacsság.

– Makacsság?

Alina bólintott.

– Ragaszkodik hozzá, hogy mindent a maga módján csináljon.

– És ezt egy olyan nő mondja, aki nem fogadja el, hogy ezt a házat lebontják. Ahelyett hogy terveket szőne a jövőre, a múltba kapaszkodik.

A lány összeszűkült szemmel nézett rá.

– A múlt fontos. És nem én vagyok az egyetlen, aki így gondolja. Nem tanult semmit ez alatt a hét alatt ebben a házban?

– Megtanultam, hogy Mrs. Campbellnek van egy aranyos kiskutyája a 203-asban, aki nagyon kíváncsi. Megtanultam, hogy Mr. Merryweather jobban szereti, ha Merryweathernek hívják, „mister” nélkül. Meg hogy édesszájú, és hiányolja a látogatásait. Nyilván közel se vagyok olyan jó társaság, mint maga. És már tudom, hogy van egy nagyon kíváncsi nő az első emeleten, aki nem hajlandó kicserélni az izzót a lámpájában. Egy csomót kérdez magáról.

Alina sejtette, ki lehet az.

– Szőke? És erősen sminkeli magát?

– Honnan tudja?

– Ő a mostohaanyám. Azt hittem, nyaralni ment.

– A mostohaanyja? Jól kijönnek egymással?

Alina megforgatta a szemét.

– Egyáltalán nem.

– Ajaj. Ennyire rossz? – Amikor a lány bőszen bólogatott, a férfi ismét a tányérjára fordította a figyelmét. – Ő az egész családja?

– Igen. Apám akkor vette feleségül, miután anyám meghalt. Ő volt a gondnok.

– Szóval mindent tőle tanult.

Alina bólintott.

– Mindig vele mentem. Megmutatta, hogy kell csöveket cserélni, lakást festeni, meg minden. – Amikor észrevette, hogy Graham mosolyog, megkérdezte: – Mi ebben olyan vicces?

– Csak elképzelem kislánynak, egyik kezében villáskulccsal, a másikban kalapáccsal, és foltokkal az aranyos kis orrán.

Szerinte aranyos az orra? Kíváncsi volt, mit gondolhat a többi részéről…

Nagyot nyelt.

– Ilyen voltam. Félig fiú. Az egyik fontoskodó házaspár megjegyzései után apám rájött, hogy szükségem van egy női példaképre. Valakire, aki megtaníthatna, hogyan viselkedjek fiatal hölgyként. Így hát feleségül vette a mostohaanyámat.

– Fogadok, hogy maga nem örült.

– Eleinte egész kedvesnek tűnt. De amint összeházasodtak, minden megváltozott.

Nem tudta megállni, hogy ne ásítson. Most, hogy a gyomra már nem volt üres, a szemhéja elnehezült.

– Mennie kéne – mondta a férfi.

– Azt hiszem, igaza van. Köszönöm a vacsorát, nagyon finom volt.

– Szívesen.

Útban a lakása felé felidézte a történteket. Ellenségekből barátokká váltak? Mert csak egy barát rendelne neki ételt, ráadásul egy Michelin-csillagos étteremből. És csak egy barát szolgálná ki.

És akkor ott volt a beszélgetésük. Az a fajta beszélgetés, amely túlságosan is személyes ahhoz, hogy egy ellenséggel folytassa az ember.

Mostantól távolságot kell tartania. Ha beleszeretne Grahambe, az élete legnagyobb hibája lenne. Csak meg kell nézni, mit csinált a férfi a szolgálati lakásával. Új bútorok. Új elektronikus eszközök. És egy új kávéfőző napi fánkszállítással.

Graham élete annyira különbözik az övétől. Annyira, hogy nem is foglalkozna ővele, ha nem lenne a megállapodásuk.

7. FEJEZET

Végre egy szabadnap. Kialhatja magát ébresztőóra-csörgés nélkül.

Ahogy lustán feküdt az ágyban, Alina eldöntötte, hogyan szeretné eltölteni ezt a szombatot. Vidám mosoly jelent meg az arcán. Prince felugrott az ágyra, és hangosan nyávogott.

– Jól van, jól van. Megértettem: éhes vagy.

Gyorsan lezuhanyzott és felöltözött, aztán együtt reggeliztek Prince-szel. Evés közben átnézte a mai napra vonatkozó tervét, és támadt egy ötlete, amely remélhetőleg karácsonyi hangulatba hozza Grahamet.

A piszkos edényeket a mosogatóba tette, felkapta a táskáját és a kabátját, és elhagyta a lakást.

Megállt a gondnoki lakás előtt. Nem kellett kopognia: az ajtó nyitva volt, és egy tábla ingyen kávét és fánkot hirdetett.

Graham mosolyogva nézett fel a számítógépéről.

– Jó reggelt. – Egy pillanatig alaposan szemügyre vette a lány öltözékét. – Nem munkához van öltözve.

– Én ma szabadnapos vagyok. És terveink vannak.

Graham félredöntött fejjel nézett rá.

– Nem biztos, hogy tudni akarom, mire készül.

– Nem bízik bennem?

– Nem tudom. Vízvezetékeket és még rosszabbakat látok közeledni.

Alinának nevetnie kellett.

– Mi lenne, ha azt mondanám, hogy ma nem lesz javítás?

– Akkor megkérdezném, megbizonyosodott-e arról, hogy minden lakó is így gondolja-e.

Alina nem tudta abbahagyni a mosolygást, és ez mind a férfi hibája volt. Volt benne valami, ami boldoggá tette a közelében.

– Ne legyen már ilyen nehéz eset. Ha bárkinek szüksége van magára, hagyhat üzenetet. Most menjen, és vegye fel a kabátját.

– Addig nem, amíg el nem mondja, hová megyünk.

Alina sóhajtott.

– Ha mindenképpen tudni akarja: karácsonyfát venni. Legfőbb ideje felállítani.

– És nekem miért kell mennem?

– Mert szüksége van egy kis karácsonyi hangulatra. Jöjjön.

A lány a lift felé sétált. Kell ennek az embernek egy kis karácsony a szívébe, és ő kezdetnek nem tud jobbat ennél. Belebújt a télikabátjába, és legszívesebben átpillantott volna a válla fölött, hogy lássa, Graham követi-e. De ellenállt a kísértésnek. Ha a férfi nem akarja jól érezni magát karácsonykor, nem kényszerítheti. Persze sajnálná érte. Ki ne élvezné a karácsonyi készülődést?

Éppen a gyapjúsapkáját vette fel, amikor meghallotta, hogy Graham azt mondja mögötte:

– Egész nap itt fog állni? Szereznünk kell egy karácsonyfát.

A mosoly visszatért az arcára. És szívébe a remény, hogy idén is történik karácsonyi csoda. Hogy Graham ünnepi hangulatba kerül, és megmenekül az otthona.

Karácsonyfát venni… Erre neki nincs ideje.

Graham az aktákra gondolt, amelyeket át kellett néznie. Azt tervezte, hogy új üzlettársat vesz fel, aki átveszi a befektetések egy részét. De ez nem volt olyan egyszerű.

De arra is rájött, mennyire fontos, hogy Alina boldog legyen. Ő a kulcs a tervéhez, hogy az év elejéig kiköltözésre bírja a Sterling lakóit.