Herczeg Ferenc

FOGYÓ HOLD

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

1

A föld is megrendül,

Sok fül hírrel csendül:

Ha trombitát fújatok.

Gabriel Princeps Transsylvaniae

Esti szürkületben a doboló bástyán bőszülten dübörögni kezdett a nagy rézüst, a főkapu boltja alatt a bosnyákok Allah nevét ordították, a porkoláb pedig ünnepélyesen hozta a másfél fontos kulcsot, hogy bezárja a vastüskékkel spékelt tölgyfa kaput.

Az utolsó pillanatban még bekéredzett a koppányi várba egy kódorgó hodzsa, aki piros rojtokkal ékes csacsiján loholt a hosszú töltésen.

Bebocsátást nyert, mert ismerték, a mókás Idrisz hodzsa volt, akit magyarok és törökök Igric néven emlegettek.

A porkoláb ingerkedve tomporán csapta a bikacsökkel, az újoncok elkezdtek kukorékolni és röfögni, azonban a hodzsa ma nem volt mókás kedvében, ő csak szaladt a nagyságos úr elé, és jelentette, hogy ma hajnalban váratlanul Budán termett a janicsárok főagája. Mert Igric hodzsa volt a bég úr őnagyságának budai hírhordója.

A főjanicsár egyenesen Sztambulból jön. Úgy hírlik, meg akarja vizsgálni a túladunai végházakat. Sereg deákot hozott magával, hogy rovásra vegyen minden sövénykarót és minden zabostarisznyát. De kínzómestert is hozott, mert fermánja van a hatalmas császártól, hogy tetszése szerint jutalmazza és büntesse az embereket.

Szóval: Sztambulban megint egyszer elhatározták, hogy rendet kell csinálni a birodalomban.

– Nono, láttunk már karón varjút! – mondta a bég úr őnagysága.

De a szája széle kicsit elfehéredett.

Mert a főaga mégis rettenetes hatalmú ember. Olyan hatalmas, hogy mikor a császár ellovagol a janicsárok sorfala előtt, akkor a főaga piros szőnyegen ül az első dandár előtt.

*

A dolog annyiban van, hogy valahányszor egy arnauta széltoló vagy egy fanarióta pribék fölkapaszkodik a sztambuli uborkafára, tüstént rendet akar teremteni az oszmán birodalomban, és a rendcsinálást mindenik Budán kezdené. Mert a sztambuliak megesküsznek rá, és ezt senki ki nem veri a kemény fejükből, hogy a magyar vilajetek kádszámra okádnák az aranyat, hacsak az odavaló urak jobban megszorítanák a prést.

Aki a fényes portáról Budára jön, az persze nem kezdi mindjárt a pénzen, hanem előbb a basa és bég urak részegeskedésével példálódzik, és a régi oszmán harciasság lanyhulását kéri számon. Mert, azt mondják, ez a két dolog fogja megásni a törökség sírját. De az ilyenféle beszédnek nincsen semmi fundamentuma.

Azért, hogy mi, magyarok, megisszuk a bort, azért mi igazhivő muszlimok vagyunk. Mert nem bűnös szándékkal, hanem kényszerűségből isszuk, hiszen tudnivaló dolog, hogy a magyar vilajetekben a sok mocsár miatt igen vastag a levegő, és a háromnapos hideglelést csak az kerülheti el, aki rászánja magát a borivásra. Holmi sörbettel, mézes fityfenével nem lehet élni ilyen veszedelmes országban.

Ami azonban az oszmán vitézséget illeti, azt jobb lesz nem hánytorgatni. A sztambuli urak persze még mindig Mohácsnál tartanak. A mohácsi dicsőséges csata után valóban olyan puha volt Magyarország, mint a kása, föl lehetett volna kanalazni az egészet Bécsig és a lengyel gyepűig, de akkoriban ezt elmulasztották, és most már megkéstek vele.

Azóta elmúlt vagy két emberöltő, és hogy, hogy nem, a magyarság megint megkeményedett, és aki belékap, annak kitörik a foga. Vagy nem tudnák talán az urak, hogy Magyarországon ma minden omladék zsiványtanya kiostromlásához százezer katona kell?

A dicsőséges Szolimán császár nem akarta ezt elhinni, és nagy szíve meg is szakadt bánatában, mikor gyönyörű seregei nyomorultul ott pusztultak a vérszopó Zrínyi békanyálas árkaiban.

Hiszen Drégelypalánknál is győztünk, de erről inkább ne beszéljünk, mert lesülne a pofánkról a bőr.

És mi volt Egerben? Ahmed vezér és Ali basa tenger népe nem tudott elbánni a szemérmetlen Dobó maréknyi martalóc-csapatával. Mink éppen Budán voltunk, mikor a megvert janicsárok visszajöttek Eger alól, első fúriájukban kifosztották a budai zsidó boltokat, annyira szégyellték, hogy őket, a győzhetetlen oszmán hadsereg virágját, asszonyok verték le az egri sövényekről.

Én azt mondom: ha a hatalmas császárnak nincs tízszer százezer felesleges katonája, akkor ugyan hozzá se kezdjünk Maradék-Magyarország meghódításához, mert ma már úgy állunk, hogy a határon túl egyik végház a másikat éri, csupa sátánfészek, ahol a pokol kiéhezett söpredéke tanyázik, azok egy pohár ecetes vinkóért meg egy darab rohadt posztóért – egyéb zsoldot ugyan nem fizet nekik a bécsi király! – minden éjjel nyeregben ülnek, és hordószámra ontják a vért.

Erőhatalommal itt már nem lehet semmire se menni, hanem okosan meg kell várni, míg magától beérik a termés. Mert biztosan be fog érni. A magyarok előbb-utóbb csak észre térnek, belátják, hogy az ég nagy jót tett velük, midőn a hatalmas császárt rendelte törvényes urokul, és akkor önként meghódol az egész ország.

Hiszen a parasztság ellen ma se lehet kifogásunk, az a jámbor nép a török császárhoz szít, és hallani sem akar holmi magyar királyságról. Az úri rend azonban fölötte elvadult, egy idő óta valami hősies bolondság szállotta meg, azóta nagyra vannak a magyar voltukkal, csak rabláson és gyilkoláson jár az eszük, és azt hiszik, nincs is derekabb dolog a csillagok alatt, mint ha egy széllelbélelt lantpengető énekbe szedi az ember nevét...

...Ilyen gondolatok bugyborékoltak a koppányi bég úr agyában, midőn a kapubástya futóbabos szakállszárítója alatt csendesen iszogatta a dörgicseit, amellyel a háromnapos hideglelés ellen szokott védekezni.

Őnagysága igen kövér úriember volt. Bár az apjaura Ázsiából jött, magát Lippay Farkas bégnek hívták.

Lippa egykilenced része néki apai jussa volt, és Magyarországon az a szokás, hogy az urak a birtokukról nevezik magukat.

*

Reggelre megjött a janicsár.

Olyan félelmetes, vad külsejű vitéz volt, hogy Igric hodzsa csacsija, amely a várárokban legelészett, megbokrosodott tőle, és ijedtében körülrőfölte az egész várat.

Vagy harmadfél singes óriás volt, a többi ember a válláig sem ért. Hatalmas bajusza volt, mintha hollót nyelt volna, és az orra likán át lógatná ki a fekete két szárnyát. A tekintete kegyetlen volt, mint az oroszláné, és senki sem mert vele farkasszemet nézni.

A bég és a földesurak hajlongva fogadták a főkapu alatt. Rosszul tették, és a főaga indulatosan föl is kapta a fejét:

– Ki mondta nektek, hogy én ma ide érkezem?

– Egy jámbor hodzsa hozta a kedves hírt – hebegte a kövér bég.

– Ez az ország teli van kémekkel!

A janicsár oroszlánszeme körbecikázott, aztán megakadt Igric hodzsán, aki mosolyogva és kissé sápadtan bókolt feléje.

– Te voltál? Ötven botot a talpadra — ez a kéretlen fullajtár fizetsége!

Egy cigányképű vénasszony röpdösött körülöttük, egész falka maszatos gyerekkel – a hodzsa édesanyja és kistestvérei a csatlósok elzavarták a sivalkodó hadat, és kiadták a hodzsának, ami néki kijárt.

A főaga először is a mecsetbe vonult, ott arcra borult, és olyan buzgón tisztelte az istent, hogy szinte már sok is volt egy janicsártól.

– Ez nagyvezér akar lenni! – gondolta magában Lippay bég.

Azután sorra járták a bástyákat, a szuszékokat és hombárokat, a janicsár mindenütt elöl, mennydörögve és tüzet hányva.

Még a bástyatömlöcbe is le kellett szállaniok, hátha ott is akadna valami megtorolni való visszaélés. A tömlöcben néhány magyar rab ásítozott, némelyik friss sebkötést viselt.

– Honnan kerültek a hitetlen kutyák? – kérdezte a janicsár. – Hiszen nálatok most béke van!?

– Nálunk soha sincs béke. A háborús és a békés állapot közt csak annyi a különbség, hogy háborúban ágyúval törik a palánkot, békében pedig hágólétrával másszák meg. Arra igen ügyelnek, hogy ágyút ne süssenek el béke idejében, de a kardjukat meg a kopjájukat ugyan sohasem pihentetik.

– Vonasd karóba az ebeket, akkor majd elmegyen kedvük a hitszegéstől!

A bég úr a szakállát simogatta.

– Bajos volna, odaát is vannak feles számmal török rabok, és az embernyúzáshoz a magyarok is jól értenek.

A kövér bég most már sejtette, hogy ki fia a vendége. Ez még afféle skipetár vad tulok, akinek piros posztó minden keresztény. Azt hiszi, megbocsáthatatlan hanyagság tőle, ha egy nap nem kólint fejbe egy-két ebhitűt.

Koppány vára persze nem volt kőház, hanem csak magyar módon tapasztott sövényvár, két sor tölgyfapalánk, közbül vert vályogfal.

– Egy rendes kőbástyát nem láttam még ezen a vidéken! – mordult föl a janicsár.

– A palánk olcsóbb – magyarázta Lippay bég. – Annyiba kerül csak, mint a fa ára; ráhajtjuk a jobbágyságot, és az megépíti. Míg dolgoznak, naponta két tál étel és egy pint bor jár minden embernek...

A pint bornál vészesen megvillant az aga oroszlánszeme – a bég tehát sietve hozzátette:

– Próbáltuk már bor nélkül is, de akkor rosszul sikerült a vár. A vályogvetők tudnak valami titkos huncutságot, attól első télen szétfagy a fal.

A janicsár a kardja tokjával megdöfött egy óriás gerendát, és ekkor – ó, csodák csodája! – a rézhüvely fél arasznyira beleszaladt a tölgyfába.

– Hiszen ez elrothadt! – kiáltotta diadalmas haraggal.

– Az egész vár igen rothadt már – hagyta rá nyugodtan Lippay bég –, nem csuda, negyven évvel ezelőtt épült.

– Akkor ez már nem is erősség!

– Erősség, mert az ágyúzást jobban állja, mint a hatalmas császár akármelyik sziklavára. A vályogfal úgy bekapja a golyóbist, mint a kutya a legyet. Mi nem is félünk ostromló hadseregektől, csak az éjjeli gyújtogatóktól. Mert ha valami kóborló zsivány tüzet vet a sövénybe, akkor benn égünk, mint az egerek a szalmaasztagban. Azért nyári szárazság idején, ha szeles éjszaka van, a legénység reggelig künn hasal a palánk tetején, vizesrocskával és fecskendővel a keze ügyében. Ha beáll az őszi esőzés, akkor már könnyebb a katonai szolgálat.

– És mért nem cserélteted ki legalább a rohadt gerendákat? – kérdezte szigorúan a főaga.

– Nincs hozzá való tölgyfám. Kértem már Tótországból, de máig se küldték meg. Most alkudozásban vagyok a veszprémi – a bég így mondta: böszpörémi – magyarokkal, nemsokára talán vágathatok a Bakonyban.

– Mi az? A magyarok fát adnak neked a várépítéshez? – hitetlenkedett a janicsár úr.

– Pénzért hogyne adnának? – válaszolt a bég, aki ezt igen rendjében való dolognak találta.

Ebéd után kimentek a Balatonra, a janicsár látni akarta az őrházakat. Nádasok közt lovagoltak, fullasztó melegben, millió vérszomjas szúnyoggal viaskodva. Végül valami fura alkotmányhoz értek: magas falábakon álló dúc volt.

– Ez egy góré – magyarázta Lippay bég.

A janicsár fölmászott, de a négy ember helyett, akinek ott őrködnie kellett volna, csak kettőt talált, az is asszonyember volt. Az egyik a gyerekét szoptatta, a másik font.

– Ti mit csináltok itt? – rivallt rájuk az aga.

– Őrségen vagyunk, kérem szépen.

– A férjeiket helyettesítik – magyarázta a bég.

A férjek halászni voltak, összeálltak a tihanyi magyarokkal, és közös erővel elrekeszelték a boglári berket. A góréból lehet is őket látni, libasorban apró, meztelen emberek gázolnak a vízben, az innensők a miéink, azok túl meg a magyarok.

A janicsár abban reménykedett, hogy most hazugságon érte a kövér béget.

– Te azt mondtad nekem, hogy itt nem tartják a békét. Pedig azok ott ugyancsak békésen vannak együtt.

Lippay őnagysága azonban megmagyarázta a dolgot.

– A mezei munka – mezei munkának nevezik itt a verekedést – csak tavasszal és ősszel folyik. Nyáron nem lehet, mert akkor az emberek aratni mennek, és az nekik mindennél fontosabb. De a sok szúnyog és légy miatt sem lehet.

A góréban egy kis tarack pompázott.

– Meg kell adni a lármajelt – parancsolta a janicsár látni akarom, meddig tart, míg a halászó gazemberek hazacihelődnek!

A tarackot azonban nem lehetett elsütni, egy vidám madárcsalád fészkelt a torkában.

Ezzel aztán végleg kitört a járomszeg!

– A te törökjeid nem muszlimok, a te katonáid nem férfiak, a te várad vályogól, te magad pedig nem vagy bég! – mordult föl a főaga.

– Hogy mi vagyok én, és mik az én jámbor embereim, azt csak a nagy isten tudja! – sóhajtott fel megadással Lippay bég.

De most már sejtette, az ő szép uraságának befellegzett.

*

Másnap reggel tovavonult a veszedelem. A janicsár a pécsieket és a szigetváriakat ment nyomorgatni.

– Visszajövök! – mondta fenyegetően, midőn nyeregbe ült a konak ajtajában.

Előtte lófarkot és fehér zászlót vittek, mögötte rangjához illően négy vezeték lovat hoztak, azután tíz trombitás jött, aki teli pofával fújta a janicsárok riadóját, őket a Budáról jött szpáhik lovas kísérete követte. A menetet a főaga inasai és deákja rekesztették be. Sereghajtó az oláh hóhér volt.

Mikor a menet kivonult a főkapun, szegény Igric hodzsa éppen ott ült az árok szélén, és a pirosra dagadt talpát áztatta. Két szelíd darumadár állott mellette, és komoly érdeklődéssel nézte, mit művel.

A fiatalok meglátták a hodzsát, és sületlenségeket kiáltottak feléje:

– Urak a hodzsák! Fölöstökömre: medve talpa céklalével... – Szép magyar viselet a piros csizma! – Hej, piros a rózsám orcája! – Nagyságod nyers ürühússal szokott rákászni? – A hodzsa átgázolt a Veres-tengeren...

A sereg deák megállította a szürkéjét, és enyhe feddés hangján mondotta:

– Azért olyan piros, mert mogyorófával méltóztattad keféltet–ni. Próbáld meg nyírfával, attól visszafehéredik!

A hodzsa ekkor föltekintett, és kemény hangon mondta:

– Az ötven botot én visszaverem a főágán. Jézus engem úgy segéljen!

A bolondos hodzsa a Jézust emlegette! Ezen a fura dolgon a deák és az inasok úgy elkezdtek röhögni, hogy majd lefordultak a lovukról.

Csak a hóhér nem nevetett, ő éppolyan komoran és kevélyen tekintett bele a kék nyári égbe, mint amott elöl a főjanicsár.

2

Oh kék égen járó fénlő csillagoddal,

Édes magyar vérem, mely gyászra fordultál!

Gróff Zerényi keserves haláláról való ének

Ezek után minden igazhitű, sőt minden ebhitű ember is természetesnek fogja találni, hogy a bég úr őnagysága még aznap csapra verette borospincéjének féltett kincsét, a hatvanhármas badacsonyit. Mindig valami kiváló alkalomra tartogatta, de most már attól félt, ha holnapig vár vele, akkor másvalaki issza meg.

Magában azonban nem tudott inni, azért fölrendelte a bástyabörtönből két úri rabját, Molnár Pált és Boráros Miskát.

A pölöskei kastélyból való ifjú huszárvajdák voltak, inkább suhancok még, mint férfiak. Tavaly, egy zivataros éjszakán általjöttek a Balatonon, hogy a bég úr lovai iránt érdeklődjenek, de rajtavesztettek.

Igen derekasan védték a bőrüket, különösen Molnár Pált volt nehéz elnyomni.

Ennek a fiúnak, bár alig volt több húszévesnél, híre volt a végeken, mert tavaly télen bajvívásban fejüket vette az endrédi és a marcali agáknak, őnagysága ezért jeles vitézként becsülte, és háromezer forintban szabta meg a sarcát.

A másik, Boráros Miska, deákból lett vitézzé. A törökök jobban féltek a tollától, mint a szablyájától, mert téli pihenőkor csúfolódó leveleket szokott nékik írogatni. Jól tudott törökül, és mivel az ilyen rabot szívesen vásárolja a konstancinápolyi magyar kancellária: a bég úr az ő sarcát is háromezer forintra verte fel.

A fiúk nevettek akkoriban: ki az ördög fog az ő árva fejükért ennyi tenger pénzt adni? Az atyafiságuk koldusszegény, gazdag patrónusuk sohasem volt, a bécsi király pedig, ha kérőlevelet küldenek neki, a leghíresebb kapitányai rabváltására sem ad többet nyolc-tíz forintnál.

Legföllebb abban lehetne reménykedni, hogy a végházbeli kenyeres pajtásoknak kedvez a szerencse, és elkapdosnak valami főtörököt, akivel aztán kicserélhetnék a két fiút; de a pölöskeieknek mostanában hátat mutatott Fortuna asszony, ölni ugyan elég szépen öltek a törökben, de rabot egész esztendőben alig szereztek.

A bég úr nagyon sajnálta az ifjakat.

– Nem kár, hogy szép napjaitok börtönben rohadnak?

Maga biztatta őket, írjanak kérőleveleket a püspököknek és a magyar főuraknak. Jól meg kell nyomni a tollat, írni kell a kegyetlen kínokról, miket a pogány rabságban szenvednek, hátha mégis megesik rajtuk az urak szíve. De bizony a levelekre sehonnan sem jött válasz.

– Istentagadók a ti véreitek, hogy nem gondolnak veletek! –mérgelődött a bég.

Ma aztán újat gondolt ki őnagysága.

– Molnár Palkó, én téged hitre hazabocsátalak. Ha Miska deák kezességet vállal érted, akkor negyven napra elmehetsz, talán mégis össze tudod koldulni a sarcot.

– Megpróbálhatom — vélte Molnár.

– És mivel legyek kezes? – kérdezte Boráros.

– A harminckét fogaddal, fiam – szólt nyájasan a bég.

Ez azt jelenti: ha Molnár Palkó nem jelentkezik a határnapra, akkor a bég úr kiszedeti Boráros Miska fogait. Ennek ez a rendje.

– Vállalom a kezességet! – szólt nevetve az ifjú, miközben kimutatta mind a harminckét hófehér, erős fogát.

*

A nagyságos bég egy korsó badacsonyit köszöntött Palkóra.

– Igyál, fiam, ez a bor lehűti a veséket. Ki fia is vagy te tulajdonképpen?

– Apámuram nemes molnármester volt Vázsonyban.

– Vázsony valamikor a kegyetlen Kinizsi Pál kastélya volt.

Ekkor beleszólt Boráros Miska:

– Úgy tartják, a vázsonyi nemes molnárok Kinizsi vérei.

– Hogyan lehetne az? – csudálkozott a bég. – Hiszen Kinizsinek, hál’ istennek, nem maradtak gyerekei!?

– A kastélyban nem – magyarázta Miska –, de a malomban igenis maradtak. Az ének mondja: ha Kinizsi elunta magát a gőgös Benigna mellett, akkor lement a malomba, a világszép molnárnéhoz.

A bég figyelmesen nézte Molnár Palkó arcát.

– Maradt valami örökséged Kinizsi ükapád után?

– Csak ennyi – szólt Palkó, és a tenyerével lenyúlt az asztal alá, és a húsz embernek való hatalmas tölgyfa bútort tálastul, kannástul, gyertyástul könnyedén fölemelte a levegőbe.

(A bégné asszonyom keresztény leány volt, és mivel nem akart a földről enni, „mint a malac”, magyar asztalokkal és székekkel rakta meg a koppányi palotát.)

A nevezetes az volt, hogy az ifjúból nem lehetett kinézni ezt a bivalyerőt, mert karcsú, sugár termetű, inkább kissé leányképű legény volt.

– Különös dolog ez – elmélkedett a bég. – Kinizsi vére a malomból került ki, és visszatért megint a malomba. A vázsonyi nagy tölgyfa elkorhadt, és a fattyúhajtásai ott tengődnek a vár tövében.

– Nem ilyen az egész magyarság sorsa? – kérdezte Boráros Miska.

A badacsonyitól lassankint kitüzesedett a szoba levegője. Palkót hallgataggá tette az ital, annál hangosabb lett a másik kettő.

– Szép ország volna Magyarország – kiáltotta a bég –, csak Nádasdyak meg Batthyányak ne volnának benne!

– Mi baja nagyságodnak az urakkal?

– Nádasdy Ferkó, a sátán hadnagya, akit fekete bégnek szoktak nevezni, a múlt héten fölégette a hámori kastélyomat, és levágta hetven jó emberemet. Az átkozott Batthyány ugyanakkor elhajtotta a gulyámat. Egy bojtárgyereket se hagyott belőle! Bár a Forgáchok és a Pálffyak se jobbak, csakhogy ők nem engem, hanem inkább a kegyelmes basát nyomorgatják... A két Pálffy, a komáromi meg a palotai, majd minden éjjel ott száguldoznak Buda alatt, és amit künn érnek, azt elkapdossák, vagy kardélre hányják.