PREGH BALÁZS

Az alábbi írás az 1980-as évek eleje és 2010-es évek közepe között készült

Első kiadás

Nonprofit Magánkiadó Budapest 2020

ISBN 978-615-01-0030-2    Röpke (pdf)          Pregh Balázs

Copyright© 2020 A könyv teljes tartalma szerzői jogvédelem alatt áll. A könyvből részletet vagy a könyv teljes tartalmát másolni, idézni, felhasználni csak és kizárólag a szerző, Pregh Balázs írásos engedélyével lehet. Ellenkező esetben a hatályos jogszabályok alapján - az 1999. évi LXXV. törvény, valamint a 2012. évi C. törvény 385.§ - alapján, jogi eljárás megindítását kezdeményezzük, továbbá a jogosulatlan felhasználás napidíja is felszámolásra kerül.

A hátsó, belső borítón látható fénykép rólam az Informatika a Látássérültekért Alapítvány tantermében készült.

Tartalomjegyzék

Előszóféleség

mottó: Az igazán nehéz feladat,

Embernek megmaradni az emberek között.

Az itt következendők, nem művek. Igaziak.

A versek önmagukért szólnak, beszélnek, önmagukból indulnak ki és - már amelyik - önmagukba térnek vissza.

Én csupáncsak annyit tettem, hogy a levegőben,

földben,

vízben,

atmoszférában, sztratoszférában, egyszóval a tágabb és szűkebb környezetemben lebegő, röpködő, libbenő, szárnyaló szavakat, mondatokat, betűket és hangokat fizikai valamint szellemi valómon átengedve hagytam érvényesülni, hogy kezem által papírra vetülhessenek.

Külső szemlélőként látom, máshol bennem keverednek, így írásmódom is vegyes.

Az idő múlása látszódik a betűtípusok változása között.

ALCÍMEK lehetnek madártollpihe pillanatlelkek lélekpercek tükörrege éjregény valóságszilánkok Életdarabkák

Ködpárák ködkarikák párakarikák füstölő füstölgő hangulattöredékek kortalan versek-verses korszakok Bp., szerelem, magány, halál kiadatlan kiadás keservers

KÖDDÖFKÖDŐ

Mára már a színes ceruzák is elkoptak.[1]

L.Z. emlékére

Fénycsóva jött közénk. S mi kioltottuk a lángot.

(Gondoltam, nekiállok, s rád, rátok vagy határozott alany nélkül a világba- világra kiáltok. Más is kiáltott már így. Ha meg csak halkan kérdezett, akkor most én felelek.

Mondhatom egyes szám első személyben, tegezhetlek vagy magázódhatunk, nem ez a lényeg.

Hiszen magam magamat is tegezem, vagy megszólítom harmadik személyben. Kívülről látva és láttatva részben és egészben e versekben.

Egyoldalúan beszélgetünk, hiszen nem hallom hangodat, de én is így voltam azokkal, kik engem alakítottak.

Soraimat olvasva, tarthatsz majd bolondnak, érzelgősnek, butának, őrültnek, hazugnak.

Egy szó rövid lenne ahhoz, amit mondanék. Erőmből s időmből viszont nem telne ki regény.)

Az élet oly rövid, S én hamar távozom. Nem hagyok sokat itt. Titkom magamban hordom. Mikre gondoltam?

Kevesen tudták meg. Kikhez tartoztam, Köztük te is, őrizz meg Emlékeidben magadnak!

[1]

Kosztolányi Dezső: Mostan színes tintákról álmodom

„Hangot sem ad a néma szakítás, egy egész tenger zúgja mégis vissza.”[1]

E kavicsot egyszer mindenki birtokolja, de mert ember, mindig elhajítja,

s ha tovább is így megy, tenger sem lesz majd, mely

visszasírja.

[1]

Pilinszky János: Egy szenvedély margójára

„Engedelmesen utoljára még megkapaszkodom, rátok testálva koppanásomat.”[1]

Szerettem volna éretten érteni-érezni ha hozzám ért egy aura. Szeretném, ha az én apró koppanásaimnak is lenne haszna, bár tudom, ez sosem lehet véglegesen valóságos.

Óh, a költő megteheti, hogy visszavonja testamentumának egy részét, de én nem fogok évről-évre mást és máshogy

regélni.

Újraírni az élet állandó egészét, ami mindig is egy és oszthatatlan.

Csupán azért, mert én esendő lévén változóan változékony vagyok.[2]

[1]

u.ő.: Most

[2]

u.ő.: Visszavonom

„... egyszóval, mint azok a lények, akik számára a világ már semmi más, mint tárgyi bizonyíték?”[1]

Miért oly bizonyos benne, hogy ez az igazi és egyetlen tárgyi bizonyíték?

Tévedhetetlenül megéri, hogy tovább is fenntartsa létét, s eszméjét?

Halált megvető bátorság kell békés halált kérni minden éjjeli írnoknak.

Lehet-e a halál akármikor is békés?

Lapulhat-e a lét parányi elemének kimúlásában csatátlan csoda?

Mitől lenne különleges az, miért csak neki legyen könnyebb, ki a nap bármely szakában, gondolatait, sejtelmeit papírra veti?[2]

Nekem is tetszettek az első lépések az életemben, de mit tehetünk, ha jön a többi?[3]

..a nap sugara az erdőbe lát, egymásba karoló lombokon át öleli gyengéden a fák derekát. Az éjszaka, ha életre kél, állatokat, növényeket kelt a szél, mindenki neszezik, aki él s nem fél. ..

mézízű reggel tejillatú dél teaszínű esteledés borpárlatú éj

Hasonlatai már akkoriban kifejezték, amit ma is érzünk, hát mi végre próbálkozunk még, máshogy megfogalmazni ?[4]

Szerelemről írnál, pedig írtak már annyian.

Írnék én is, de nem tudom hogyan.

a távolság, a közelség

a hidegek, a melegség

a hiány, a teljesség a tett a tehetetlenség

Te, aki reggel nélkülem ébredsz, s minden dolgodat egyedül végzed. A bajok nagy része vállaidra szakad, s estére erődből csak csekélyke marad nem hajthatod testemre magad.

Szájunk szürkés szavakat dadog, arcunkon sós lé marta árkok.

Te, aki mindig hiányunkat érzed... ...s az utcán üresen kongnak a léptek.

Lennék szék, melyre fáradtan ülnél. Lennék vetett ágy, melyen nyugodt álmot látsz.

Lennék étel, melyet ajkad ízlel.

Lennék étek, melyből erődet meríted. Lennék papír, melyre kezed ír.

Lennék gondolat, mely fejeden átrohan. Lennék hang és csend, mely füleidbe cseng. Lennék szó, mely lelkedből szól. Lennék szín és tér, mely szemeidbe tér.

Lennék sejtek, melyekből      felépül

tested.

Lennék ezernyi ideged, mely érez minden érzetet.

Lennék testeden seb, mely fáj, majd beheged. Lennék sár, melyben lábad nehezen jár.

Lennék rét, ahol         szaladnál

szerteszét.

Lennék hegy, hová vágyad felmegy.

Lennék vihar, mely vackodban tart.

Lennék madár az égen, csillag az éjben, melyre merengve nézel. Lennék levegőd, mely nélkül nem él meg tüdőd.

Lennék szél, mely hajszálaid közé ér. Lennék napsugár, mely meztelen testeden átjár.

Lennék rossz hír, melyen szemed sós könnyekkel sír.

Lennék humoreszk, melyen     önfeledten

nevetsz.

Lennék a nap, mely       számodra

felejthetetlen marad.

Lennék tárgy, melyet mérgedben ütsz-vágsz.

Lennék rész, mely veled együtt az egész.

Lennék semmi és lennék minden,

lennék én, lennék te egészen.

Ha mindazt   még

sorolnám, mi  lenni

szeretnék, egy néma sikoly lenne az egész, utána sötétben s csendben lehetnénk.

Hajnalban az erdőszélen hűvös meztelen magányban. Felöltenéd magadra a réten pitypang-pongyoládat.

Kergetnéd az égben a felhő báránykákat. Azt kutatod nappal-éjjel merre leled társad.

Rám lelsz majd félve s kitárod a szárnyad. Gyógyírt hoznál nékem ha eljönne a bánat. Szarvasaganccsal vívnál értem ha az ősz elbágyaszt. Terítsd majd rám télen hófehér ruhádat!

Vigyázzon rád a réti sas!

Száz százszorszép mutasson utat! Mókusok hordjanak neked étkeket! Hűs hegyi patak oltsa el szomjadat! Friss fűvel benőtt ösvény könnyítse lépted! Lepkeszárnyak fedjenek s védjenek éjjel! Legyen nyitva előtted mások otthona! Zord hideg elől a medve adjon menedéket! De vigyázz! Sokat ne időzz sehol és soha! Mert a kényelem és szépség marasztal téged. Egyhelyben maradnál? Ne légy oly ostoba!

Pillangószárny-könnyedségű lépteid, folyóvíz mosta kavics színű szemeid, nyári égbolt tisztaságú lelked, patakmeder áttetszőségű gondolataid,

nélkül...

Rólad álmodtam az éjjel.

Nappal rád gondolok. Ki tudja mikor estem széjjel? A hiányérzet rajtam átcsorog. Félek az ébredéstől.

A nappal farkasa fájón harap reggel. Mégis, a homokszerűen pergő percek a várakozáshoz türelmet adnak.

Estéről-estére az álmokat várom.

A hetek csak a végekből állnak. Ha meglát egy varjú, csak nevetve károg, amint elbóklászom egy fa alatt.

Mihez is hasonlítsalak?

Olyan vagy, mint Éjjel a bagolyszárnyak suhogása Hó párduc léptei zsákmányszerzéskor

Levegővétel az újszülöttnek

Fodrozódó vízhullám a naplementében Halak ívása a tenger mélyén A messzeség hívása Ajándékozás öröme Az ébrenlét álomszerűsége

Az álomvilág tisztasága

Biztonságosan gyöngéd ringatás.

A szerelem éltet, a szerelem öl.

A szerelem éltes hegy, a szerelem kék öböl.

A szerelem mámor, a szerelem görcs.

A szerelem káosz, a szerelem bölcs.

A szerelem átok, a szerelem áldomás.

A szerelem mást hoz, a szerelem a végállomás.

A szerelem bátor, a szerelem védtelen.

A szerelem áll most, a szerelem végtelen.

Ő a semmi, és Ő a minden.

Ő a van, és Ő a nincsen.

9szeretném nézni mozdulataid most élőben látni fürdésedet csupasz pillanataid lemeztelenített valóságodat orrod vakarását fogaid fehérjét, érezni tested illatát

fészkelődni meleg öledbe hozzáérni szálló-repkedő hajadhoz butaságon jót nevetni regélni, testbeszélni egymás mellett meglenni eggyé válva megpihenni

Emlékszel-e még?

Ahogy vadul összekoccantak fogaink.

Madár vagyok, ki hangját, s röptét az égbolton hagyta.

Félember vagyok, ki másik felét rád- és benned hagyta. Beléd bízta.

Hal vagyok, ki kopoltyúját, s uszonyát a víztükörre hagyta.

Virág vagyok, ki szirmát, s illatát a réten hagyta.

9 Radnóti Miklós: Két karodban

Fa vagyok, ki a lombját, s gyökerét a földre hagyta.

Út vagyok, melyen léptek nyoma van a végtelenhez tartva.

Hová lettek a becéző szavak?

Rég lekoptak az erdőben az együtt bejárt utak. Ugyan még sokszor mondod: Simogass! De a hangsúly már régen nem ugyanaz.

A távolság az, ami összeköt?

Vagy a közelség az, ami szétválaszt?

Megvigasztalsz ha rám tör a bánat? Ha fázom, rám adod kabátkámat?

Öltöztettél télen-nyáron.

Ma menthetetlenül fázom.

Inni adtál ha szomjas voltam. Most szomjam olthatatlan.

Enni adtál nekem, De túl mohó lettem.

Megtanítottál látni.

Kár volt. Bármi mást adhattál volna. A vakságom kérem vissza!

jólesik néznem könnyű lassú lépted jólesik rád néznem megpihen rajtad a szem annyi csúnyát lát mostanság

jó hallani a hangod míg megnyugszom önző s gyenge vagyok AZT választanom

Bárcsak kihúzhatnám az idő vasfogát, Bárcsak óvhatnálak egy életen át

Szeretnék mosolyt varázsolni arcodra, csodaszép virággal meglepni.

De honnan vegyem az erőt hozzá? A virágok sem a régiek már.

Köszönöm, hogy mosol főzöl rám. Elviseled minden rigolyám.

S így lesz állatból, emberből önzőnek nevezhető lény.

Majd kiderül, szeretetedet szertelenül, szenvedélyedet szégyentelenül, szórtad.

Olyanokra, kik nem érdemelték, de még ez sem biztos, hogy így 'gaz-[5]

Mire jó ha szép vagy?

Mit ér ha szemed igéz?

Jó-e ha okos az agy?

Már nem zöld a fű

S az ég sem kék színű.

az erdőt nem érinti, hogy sokan meghalnak ugyanúgy bólongatnak a falevelek kérdésemre választ sosem adtak

mintha ők sem tudnák mi a felelet

Közel s távol csak a ködfátyol.

Ahogyan a csupasz fák ágai nyikorogva összeérnek, azt üzenik, nemsokára vége lesz a télnek.

BUMERÁNG

Tessék. Ez is visszajött.

Nincs már köztünk, akinek kellene.

A többi meg itt tolong feleslegesen.

A TINTAHAL IGAZSÁGA Nézz rám, lásd be Nem nőttem fel még.

Már nem is fogok. Rég vársz. Már nem felhőtlen éltem.

Már nem is fogok.

Mondhatod, hogy elég volt, És mondhatod, hogy vársz még.

Ha a szem a lélek tükre vedd végre észre, vakon tükröződöm az égre darabokra törve.

Miért jön elő mindig a miért? Mi dönti el mi a tiéd?

Minden virág amit vettél.

Minden világ amit megszereztél.

amit kaptál minden éjjel mikor a hold túlsó oldalán ébredsz

Nem ezt a választ vártad

Kézzel kuszán írt sorok Könnyes szemek szorult torok