Borítószöveg

„Érzi, hogy valami mocorog benne. Nyújtózkodik, ágaskodik a démon. Felébredt a hosszú alvás után, és most áldozatra les. Vissza kell fognia, különben baj lesz.”

Egy nő Firenzébe érkezik, ahol találkozik egy férfival, és hamarosan egymásba szeretnek. Nem telik el sok idő, és mindketten hűtlenné válnak. A nő egyre inkább meg van győződve arról, hogy nem csupán egy erőszakos emberrel van dolga: a férfiban egy démon lakozik – ahogy benne is. Az ördög ölelésében felemelő, nyugtalanító és meglepően humoros, kíméletlenül pontos leírást ad a bántalmazó kapcsolatok világáról. Veszedelmesen sötét és misztikus történet, amely lélegzetelállító utazásra hív az ember legsötétebb énjébe.

Lina Wolff svéd prózaíró és műfordító. Valenciában és Madridban töltött évei alatt kezdett el novellákat írni. Első regénye, a Bret Easton Ellis és más kutyák elnyerte a Vi magazin fiatal tehetségeknek járó irodalmi díját, és felkerült a svéd állami rádió Év Legjobb Regénye díjának rövidlistájára is. Műveit, köztük Az ördög ölelésében-t, háromszor jelölték a rangos August-díjra. A Poliglott szeretők 2016-ban, a Hullák, akiket elültetünk 2025-ben díjra váltotta a jelölést. Ezzel a győzelemmel Wolff olyan szerzőkhöz csatlakozott, mint Kerstin Ekman és Per Olov Enquist, akik szintén kétszer vehették át az elismerést. A Park Kiadónál megjelent: Poliglott szeretők (2024)

Lina Wolff

Az ördög ölelésében

Fordította Deres Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lina Wolff: Djävulsgreppet

Albert Bonniers Förlag, Stockholm, 2022

Első kiadás

Copyright © Lina Wolff, 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Deres Péter, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Győrfi Judit

Borítófotó © Tamila Svirska/iStock

Szerzőfotó © Gustav Bergman

A könyv fordítását a Swedish Arts Council támogatta.

ISBN 978-963-633-015-6

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Greskovits Endre

Korrektor Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Üdvözlöm hajlékomban. Járjon-keljen benne, akár az otthonában, és ami fölös boldogságot hozott, tegye le a gazdának.

Bram Stoker: Drakula gróf válogatott rémtettei

(Bartos Tibor fordítása)

Amikor megérkezik Firenzébe, először a szerelmespárok látványa keríti hatalmába. Tele van velük a belváros, andalognak az árkádok alatt, fejük fölött sötétre korhadt gerendák futnak. Minden forró, fülledt és szinte fojtogatón grandiózus, egyáltalán nem olyan, mint amikor egyszer, sok évvel ezelőtt a vonata itt ragadt a firenzei állomáson. Akkor súlyos hótakaró nehezedett a hideg, barátságtalan, alvó városra. Most viszont szerelmesek borulnak egymás vállára a hőségben. Hangjuk kiszűrődik a nyitott ablakokon, sőt, a házfalakon is. Kéjes női sikolyok, majd elégedett nyögdécselés és kacagás.

– Itt így szokás szexelni – kérdezi –, és ennyit?

– Igen – válaszolja a férfi. – Talán zavar?

– Dehogy – mondja –, egyáltalán nem.

Eszébe jut, hogy milyen kegyetlenül zord vidékről származik. Aztán arra gondol, hogy rengeteget kell még tanulnia, és könnyen lehet, hogy a mellette álló férfi segít majd eligazodnia ebben az új világban. Okkersárga cseréptetők bonyolult hálózata nyújtózik alattuk. Idefentről, a férfi teraszáról Firenze úgy fest, mint a második csakra megtestesülése. A második csakra ugyanis a női nemi szervhez kapcsolódik, jellegzetes színe pedig a narancssárga. Narancs, okker – egyértelmű, hogy ezek Firenze színei is. Eddig pipa, gondolja. Minden oké, végre a helyemen vagyok.

Az izzadságcseppek hártyát képeznek egybefonódott testükön. Kedveli ezt a szagot. Sőt kifejezetten szereti, bármennyire orrfacsaró is. A férfi hirtelen az arcába fésüli hosszú, fekete, csapzott haját, mintha el akarna bújni, ám egy ilyen arcot nem lehet elrejteni. Visszasimítja a férfi haját a füle mögé. A férfi ellenkezik, azt mondja, szégyelli az arcát. Ugyan, nincs mit szégyellni rajta, válaszolja ő, csak még férfiasabb vagy így, ráadásul a te durva arcod, hogyan is fejezzem ki magam, izgalmasan ellenpontozza a város nőies varázsát. A férfi óvatosan, már-már félénken rámosolyog. A járókelők folyamatosan megbámulják őket, előbb a férfit, aztán őt, aztán megint a férfit. A férfi azt mondja, te vagy az első, akit nem taszít az arcom.

– A legtöbben furcsán néznek, csodálkoznak, nem értik, hogyan lehet együtt bárki egy olyan pasassal, mint én – mondja.

De azért akadnak olyan nők is, akiknek ez imponál. Az ilyenek szemérmetlenül rányomulnak, amúgy latinosan. Egyik nap például, miközben a parkban üldögélnek egy padon, egy nő odalép a mellettük lévő ivókúthoz. Gátlástalanul beletrappol az intim szférájukba, és ivás közben direkt a férfi orra előtt riszálja a fenekét. Közben kacér pillantásokat küld felé.

– Csak azért csinálja, mert veled vagyok – suttogja a férfi. – Különben észre sem venne.

És ha a férfi máris kamuzik, villan be neki, ám azonnal elhessegeti a gondolatot. Mégiscsak ővele ül itt a férfi, az ő vállát simogatja elégedetten hátradőlve a padon. Az izzadságszagát is kizárólag neki tartogatja. Akkor meg mit parázik? A férfi tökéletesen ártalmatlan, inkább visszariadnak tőle az emberek – persze őt kivéve. Ez egy veszélytelen kis hájpacni. Ám amikor később – keserű szájízzel – visszagondol ezekre a pillanatokra, rájön, kurvára nincs olyan, hogy veszélytelen kis hájpacni.

Nem kell sok idő hozzá, hogy a nők valóban elkezdjenek érdeklődést tanúsítani a férfi iránt. Ő pedig nem tudja nem észrevenni, hogy micsoda örömöt szerez ez a férfinak. Eleinte képtelen félvállról venni a dolgot. Tulajdonképpen ő a hibás, ő irányítja a férfi látványos átalakulását. Például azzal, hogy szisztematikusan kidobálja a férfi kifakult, szürke pólóit, illetve megesketi, hogy mostantól kizárólag élénk színű vászoningeket és famert fog hordani. Ja, és hogy elkezdi használni a dezodort.

– Egy farmer – mondja a férfinak – csodákra képes, ugyanakkor pusztító is lehet.

Elmagyarázza például, hogy magára valamit adó ember sohasem húz kőmosott farmert fényes, fekete cipőhöz, amelynek a sarka kopog a macskakövön.

– Mert ilyet csak a kamionalkatrész-kereskedők viselnek.

– De én kábé az vagyok – válaszolja a férfi.

– Mhm, kábé – neveti el magát ő zavartan. – De mi lenne, ha ezt a szép, fekete cipőt inkább temetésekre tartogatnád, hétköznap pedig tornacsukában járnál?

A férfi hallgat és tanul. Kiskutyaként baktat mögötte a plázában, és mindent azonnal megvásárol, amiről úgy véli, a nő megfelelőnek tartja. A nő még hozzáteszi, hogy az is sokat javítana az összképen, ha leborotváltatná a fejét kopaszra, de maximum egy milliméteres frizurát vágatna, mint Shane a The Walking Deadben. A férfi rágugliz a filmre, aztán rábólint.

– Oké, de mit kezdjek az arcommal? – kérdezi aztán. – Az emberek megijednek tőlem.

– Hidd el, egész mást fogsz sugározni magadból – válaszolja a nő. – Magabiztosságot. Hogy nem szégyelled, sőt büszke vagy a brutális külsődre.

A férfi enged. Reggelente eljár futni a nővel a parkba, még mielőtt az elviselhetetlen hőség rátelepedne a városra. Nemsokára a pocakja is eltűnik. A nő még konditerembe is elcsábítja, s miközben ő a szőnyegen hasizomgyakorlatokat végez, a férfi bicepszre gyúr a tükör előtt.

– Így, szőrtelenül úgy érzem magam, mint valami cazzone, mint egy kibaszott kakas, aki pöffeszkedve mutogatja a bicepszét – mondja.

A nő felkacag. Imádja, amikor a férfi izzadt és káromkodik; szinte ki van éhezve az olyan emberekre, akik nem veszik túl komolyan magukat. A férfi átalakulása pedig folytatódik. Esténként saláta, reggelire csak gyümölcs. És sok-sok szex, hogy a férfiból dőljön a tesztoszteron, amint kilép a lakásból. A nő minden reggel megáll az ablaknál, és elégedetten – ámbár kissé naivan – figyeli, ahogy csodálatos teremtménye meghódítja a nagyvilágot.

Tisztáznunk kell bizonyos praktikus dolgokat. Mégpedig azonnal. Hogy tudjuk, hányadán állunk.

– Persze – mondja a férfi. – Csupa fül vagyok.

Mindenekelőtt: a nő csak idefelé vett repülőjegyet. Vagyis nincs visszaút. Úgy vágott bele az egészbe, hogy fogalma sem volt, miként alakul majd. És mi a helyzet az otthoni melójával, érdeklődik a férfi, mert nyilván van otthon munkahelye. Nincs, felmondott. Nem bírta tovább. Gyűlölte azt a munkát. Már egy ideje úgy érezte, tönkreteszi, felemészti őt. Aztán végül besokallt.

– Felmondtál? – kérdez vissza a férfi.

– Fel én. Egyik reggel bementem a főnökömhöz, és egyenesen a képébe vágtam, hogy elegem van a titkárnősködésből meg a hússzínű egyenszőnyegekből meg a korhadt ablakkeretekből. Úgyhogy beadtam a felmondásomat.

– Oké, de mégis miből fogsz megélni? – kérdi a férfi némi aggodalommal a hangjában.

– Belőled – válaszolja a nő.

A férfi egy másodpercig pontosan olyan arcot vág, mint amilyenre a nő számított.

– Belőlem?

– Elég stabil vagy, nem? – kérdezi a nő. – Azt reméltem, hogy nyugodtan támaszkodhatom rád.

A férfi arcát görcsbe rántja a rémület.

– Ja, persze hogy támaszkodhatsz rám, de azért…

A nő nevetve hangnemet vált: nyugi, nem kell aggódni. Van pénze.

– Mhm, és mennyi? – érdeklődik a férfi.

– Ahhoz pont elég, hogy ne kelljen fizetned a sok dugásért – válaszolja ő.

A férfi idegesen krákogni kezd. A nő újra megnyugtatja, hogy csak viccelt. Vannak tartalékai, inkább attól fél, hogy a férfi fogja kiforgatni őt. A férfi mentegetőzik: ő sosem tenne ilyet, eszébe sem jutna kiforgatni egy nőt, ugyanakkor nem is mondana fel a munkahelyén felelőtlenül, és pénzt sem szokott a bankban tartani, úgymond, „csak azért”. A nő vállat von. Ízlések és pofonok. A férfinak azonban beakad a téma: ő egy nyakas parasztcsaládból jött, ahol teljességgel elképzelhetetlen, hogy valaki úgy mondjon fel egy állást, hogy előzőleg ne biztosította volna be magát, pláne ha nem akar földet túrni egész életében. A nő erre újra megvonja a vállát. Ahogy az imént fogalmazott: ízlések és pofonok. Oké, de ha a nő a maradás mellett dönt, nyilván kezdenie kell majd valamit magával, például elvégezni valami tanfolyamot, esetleg szakfordítást vállalni. Jó ötlet, tulajdonképpen mindig is szerette volna megtanulni a szinkrontolmácsolást, márpedig Firenzében két ilyen iskola is van. Szuper, mondja a férfi. Jól hangzik. A nő pedig lakhat nála, így albérletre sem kell költenie. Már amennyiben tényleg itt akar vele élni, Olaszországban. Neki nincsenek nagy igényei; csak annyit kér, hogy a nő gondoskodjon a vacsoráról. Ennyi.

A nő körbejárja a tetőtéri lakást: maga a mennyország, gondolja. Két fürdőszoba zuhanyzóval. Cseréptetők kusza erdeje, a házrengeteg fölé magasodó Santa Maria Novella kupolája, valaki lágy dallamot dúdol egy közeli kertben, a szomszéd virágládái szinte lángolnak a színorgiában. A jégszekrényben behűtve egy üveg fehérbor. A belső udvaron tűként meredeznek az ég felé a pineák csúcsai, alkonyatkor pedig égett fenyőgyanta illata kúszik be a nyitott hálószobaablakon.

Majdnem minden reggel tökéletesen elégedetten ébred. Amiképpen Isten megteremté a férfit, éppúgy teremti ő is a maga férfiját. Bár lehet, hogy ez téves elképzelés a részéről, s pont emiatt durvulnak majd el az események. Szó sincs róla, hogy a nő teremtené a férfit; sem a történelem, sem a legendák nem igazolják ezt a hiedelmet. Ellenkezőleg. Nemsokára világossá válik, a férfi látványos átváltozása csupán arra volt jó, hogy újabb és újabb ajtókat nyisson meg előtte. Vacsora alatt boldogan számol be azokról a nőkről, akik a nap folyamán különleges érdeklődést mutattak iránta. Például az a csaj, aki az irodai kávéautomatánál riszálta neki a pompás fenekét. Hát mégis hogyan dolgozzon az ember ilyen kísértés mellett?! Tény, hogy a férfi még mindig képes lefegyverezni őt a nevetésével, ugyanis még pont elég kövér ahhoz, hogy jól álljon neki az efféle harsányság. Érzi, hogy a férfi szeretne vele nevetni. Ám ő képtelen akár csak elmosolyodni is. Mindegy, a férfi fecseg tovább. Azt mondja, boldoggá tenné, ha a nő is ugyanúgy tudna örülni az életében bekövetkezett fordulatnak. Még egy videót is mutat neki, ahogy épp széles vigyorral fekvőtámaszozik.

– Ki vette fel ezt? – kérdezi.

– Giorgio – válaszolja a férfi.

– Nem hiszem.

– Pedig tényleg Giorgio volt – ismétli a férfi.

– Á, tuti, hogy nő vette fel.

– Miből gondolod?

– Világos, hogy próbálsz valakit lenyűgözni a mosolyoddal. Egy pasira biztos nem vigyorognál úgy, mint a vadalma.

– Te paranoiás vagy – bukik ki a férfiból pár másodpercnyi döbbent csend után. – Azt hittem, képes vagy felülemelkedni bizonyos dolgokon. Ahogy a rózsa sem törődik a töviseivel. Te viszont kibaszott szúrós vagy.

– Lennél szíves egyszer az életben őszintén beszélni velem. Minden rózsának van tövise! Azt szeretném tudni, hogy ki vette fel ezt a szart.

Végül mégiscsak kiderül az igazság. Egy másik csaj.

– Én meg lebzseljek itthon nyugodtan, amíg te a munkahelyeden páváskodsz, mi?! – rikoltja.

A férfi szemében ott a meglepetés, de a válasz is. Márpedig a válasz pofonegyszerű: ez az egész korántsem az ő nyugalmáról szól. Hanem a férfi titkos vágyairól. Meg arról, hogy micsoda erő és hatalom lakozik e vágyak mögött.

A gyorsan jött első fájdalmas szúrás ellenére tulajdonképpen egész kellemes az együttélés. A férfi naponta kétszer zuhanyozik, reggel és este, az ingeit pedig mosodában mosatja, hogy mindig patyolattiszták és ropogósan kemények legyenek. Márkás parfümöt és egy spanyol gyártmányú uniszex testápolót használ – utóbbival a fejét szokta kenegetni. Ő a „Tiszta”. Akárhonnan nézzük: kifogástalan. Kölcsönösen vizsgálgatják egymást. A férfi szerint a nő rendkívül kedves és csendes teremtés. Olyan csendes vagy, mint egy kisegér, szokta mondani – különben mindig éppolyan nőre vágyott, aki csendes, mint egy kisegér. Egy amolyan Minnie egér-típusra, aki nem zavarja az ember köreit.

– Minnie egér-típusra?

– Pontosan. Illik rád ez a név. Nem baj, ha mostantól Minnie-nek hívlak?

A nő vállat von.

– Jó, de ha én Minnie vagyok, akkor te meg Mickey, ez evidens.

A férfi megnézi magát a tükörben.

– Mickey? Nem tudnál más nevet választani?

– Például?

– Il toro? Il toro divino?

Ezen jót nevetnek.

– Maradjunk a Mickey-nél – mondja a nő. – Egyébként hogy érted, hogy „nem zavarja az ember köreit”?

Hát hogy pont ez a legcsodálatosabb benne, válaszolja a férfi, hogy szinte némán éli az életét, még a lépéseit is alig hallani. Halkan nyitja-csukja az ajtókat és a szekrényeket. Mert gyűlölöm a zajt, mondja a nő. Gyűlölöm, a zajos emberek pedig megrémítenek.

– Akár egy törékeny hercegnő – rikkantja a férfi.

– Hogy én törékeny hercegnő?! Ugyan, dehogy! Még nem láttad, mire vagyok képes a fúrógéppel. Úgyhogy ne nevezz törékeny hercegnőnek, mert komolyan megsértődöm.

– Figyelj, Minnie, egyáltalán nem baj, ha gyengébb akarsz lenni nálam. Az erős nők ugyanis gyengítik a férfiakat. Ha nem kapunk lehetőséget az erőnk megmutatására, akkor francot se ér a férfiasságunk!

Ez megfontolandó.

– Oké – válaszolja a nő kis idő múlva. – Nem esik le a gyűrű az ujjamról, ha kicsit alád megyek. Különben most, hogy mondod, már eddig is csomó időt töltöttem azzal, hogy gyenge akartam lenni.

– Tökéletes vagy – mondja a férfi. – Nekem tökéletes.

A férfi szavai örömmel töltik el; bóknak veszi őket, biztató bóknak. Ám egyelőre nem hallja meg a bók mögött megbúvó kérést. Hogy a nő ne adjon le ebből az elképzelt tökéletességből, s – ha lehet – mindig ezt mutassa felé. Mindenesetre azonnal elkezdi törni a fejét, hogy miként rejthetné el a hibáit, hogy mindig a lehető legjobb színben tűnjön fel a férfi előtt. Természetesen a lelke mélyén tudja – ahogy a férfi is –, hogy a tökéletesség: kiméra. Olyan sok hibája és furcsa jellemvonása van, egy nap se volna elég arra, hogy mindet felsorolja. És akkor a testi hibáiról még nem is beszéltünk. Például hogy a legcsekélyebb súlygyarapodásnál szabályosan felpuhul és kifakul a bőre, a dereka körül pedig egyenletesen megvastagodnak a zsírpárnák, aminek következtében egy ormótlan hengerre vagy inkább egy hatalmas mályvacukorra kezd hasonlítani. Ha túl sok időt tölt a napon, az arca kipirosodik, felpuffad, az orrán pedig apró pöttyök jelennek meg. A haja mindig is száraz és bozontos volt, és inkább emlékeztet sörényre, mint emberi hajra. És mindez csak a jéghegy csúcsa. Ne felejtsük el az időről időre rohamszerűen rátörő szociofóbiáját sem. Ez már a szülőhazájában is rengeteg kellemetlenséget okozott neki, úgyhogy nem sok jóra számíthat itt, ebben a mediterrán országban, ahol a társasági élet már-már alapelvárás, ahol néha fel kell állni és bátran az asztalra csapni, máskor pedig egyszerűen sodródni az áradó színpadiasságban. Ha tudta volna előre, akkor a férfi valószínűleg számonkéri rajta ezt a depresszív hajlamot. De nem volt az arcára írva, hogy néha napokig ki sem mozdul a lakásból, mert egyszerűen nem bír, vagy ha mégis, akkor kizárólag olyankor, ha senki sincs a közelben. Vajon honnan jön ez a hajlam? Fogalma sincs. Aztán ott az a másik furcsaság – amely akkor kezdődött, amikor beiratkozott a fordítóiskolába, illetve alkalmanként tolmácsolást vállalt –, hogy tudniillik stresszes helyzetekben egyszerre több nyelven gondolkodik és fejezi ki magát. És amikor ezt nem tudja kordában tartani, például ha hirtelen nem jut eszébe egy idegen szó, akkor képtelen folytatni a beszélgetést, mert egyszerűen lefagy. Lebénul, mert attól fél, ha anélkül folytatja a mondandóját, hogy megtalálta volna a megfelelő szót, akkor valamilyen átok száll rá. Fogalma sincs, mi okozza ezt a görcsöt, csak azt tudja, hogy menetrendszerűen érkezik, és ilyenkor már egy kósza gondolatfoszlány is képes előidézni benne egy elképzelt valóságot, amely eleinte alig észlelhető, de idővel veszélyes méretűre tágul, és átveszi a hatalmat az összes többi gondolata fölött. Ugyancsak jellemző rá, hogy olyan dolgokban is képes hinni, amelyekre nincs logikus magyarázat – és ez szintén olyasmi, ami kiválthatja a „Tiszta” rosszallását. Az túlzás, hogy állandóan ilyen dolgok járnának az eszében, de az igazat megvallva tényleg erősen hisz bizonyos irracionális jelenségekben. Visszatérve a szociofóbiájára, illetve a meggyőződésére, hogy a szavak képesek átkot vonni az ember fejére: annyi önfejlesztő pszichológiai könyvet elolvasott már, hogy pontosan tudja, ezek bizony a neurózis tünetei. A neurózis lehet enyhe – hovatovább a fél emberiség szenved valamilyen pszichés betegségben. Addig nincs komoly baj, amíg a neurózis nem lép át egy bizonyos határt. Viszont ha elhatalmasodik, akkor már megkeseríti az ember mindennapi életét. Egyelőre nehéz megmondani, hogy az ő neurózisa jelent-e akadályt a hétköznapokban. Ő inkább a nem felé hajlik. Elvégre él, lélegzik, és amit elhatároz, azt legtöbbször véghez is viszi. Még annak árán is, hogy közben nyugtalan, bizonytalan és izgatott lesz. Már az is eszébe jutott, hogy konzultál egy pszichológussal. Ám amikor olyan emberekre gondol, akiknek valódi problémáik vannak – háborús menekültekre, mélyszegénységben élőkre satöbbi –, akkor úgy érzi, nincs joga a neurózishoz, mert az legfeljebb az unatkozó, mimózatermészetű nők divatbetegsége, ő pedig nem szeretne unatkozó, mimózatermészetű nő lenni. Előfordult, hogy önmagán is észrevette a túlérzékenység és elkényeztetettség tüneteit, de ilyenkor mindig nagyon elszégyellte magát, ugyanis alapvetően gyűlöli ezeket a tulajdonságokat, mert beszennyezik az embert. A túlzott jólét, az abszurditásig szabados szemlélet, a kiváltságosság, a gyermetegség: csupa személyiségromboló vonás. Ő általában a természetbe menekült ezek ellen. A fák átvették, mintegy magukba szívták a problémáit, aztán megtisztítva visszalehelték az éterbe. Csakhogy Firenzében nincs természet. Csupán kopár dombok, bekerített szőlőültetvények, privát vadászterületek meg a város végtelen kőrengetege. A környező ciprusligetek pedig sajnos szintén magántulajdonban vannak. Tilos belépni, az ember nem sétálgathat csak úgy a fák árnyékában, nem lélegezheti be az illatukat, nem tapinthatja meg a törzsüket. A firenzei táj derengő háttér csupán, ünnepélyes és elérhetetlen délibáb. Egyelőre elképzelése sincs, milyen lesz az élete Firenzében hosszú távon, ha nem jut valódi, igazi természethez, amely enyhíthetné kisebb s nagyobb fájdalmait. Másrészt itt van neki a Tiszta – ez pedig olyan esély, amelyet vétek volna elszalasztani.

Eleinte gyakran ruccannak ki a Tisztával; spontán esti autókirándulásokat tesznek. Imád a férfi mellett ülni. Hosszú, hegyi alagutakon száguldanak keresztül, olykor elhagyják Toszkánát, és végtelenbe vesző mezők meg düledező, elhagyott, ódon udvarházak mellett áthajtanak Emilia-Romagnába. Milyen pompás okkersárga villák lehettek ezek egykor; olajfaligeteikkel, fügefáikkal, hosszú kerti faasztalaikkal és a szendergő kisvárosokra néző erkélyeikkel.

– Miért nem újította fel senki ezeket a házakat? – kérdezi a férfitól.

A Tisztának fogalma sincs. Különben mi a fenének vegyünk egy ócska romhalmazt, ha egy összkomfortos lakást is vásárolhatunk? Pöpec medencével, pincegarázzsal, klímával. De a táj, az tényleg csodálatos. Bár kissé kopár, jegyzi meg a férfi. Aztán bekapcsolja a rádiót, maximumra tekeri a hangerőt, és felnyitja a napfénytetőt. Meleg szél simogatja az arcukat.

Egyik este behajtanak egy Bologna melletti ipari parkba. Vicces. Még sosem randevúzott ipari parkban. Már az ötlet is bizarr. Ilyen is csak a Tisztának juthat az eszébe. Megállnak a Fiat gyár parkolójában, a Tiszta pedig leállítja a motort. A nap épp most bukik le a látóhatáron, és megvilágítja a gyár cégtábláját. A FIAT nagy, sárga betűi szinte lángolnak.

– Mit szólnál hozzá, ha itt dolgoznék? – kérdezi a Tiszta.

– Hogy érted ezt?

– Ha itt kapnék munkát.

A nő széttekint a hatalmas gyárudvaron.

– Nem túl biztató. Inkább elég nyomasztó… szerinted nem?

– Nyomasztó? – lepődik meg a férfi. – Tudod, mennyien szeretnének itt dolgozni?

A nőnek elképzelése sincs.

– Jó, de mégis ilyen helyen dolgozni – méltatlankodik –, egy gyárban…

– Te milyen világban élsz? – álmélkodik a Tiszta.

A nő elhallgat. Nézi a férfi profilját. A férfi olyan átszellemült tekintettel bámulja a Fiat feliratot, mintha földöntúli csodát látna. Aztán a nő is odafordul a felirat felé, s próbálja befogadni annak szépségét. Ismeretlen, szokatlan élmény ez neki, de nyilván ott van benne a szépség, ha az ember ilyen erősen rá tud hangolódni.

– Képzeld el, ha itt dolgoznék – álmodozik tovább a Tiszta. – Az hétszentség, hogy BMW-vel járnék.

– De ha a Fiatnál dolgoznál, akkor inkább Fiattal járnál, nem?

Viccnek szánta, mert el sem tudja képzelni a Tisztát egy Fiat volánja mögött. Valószínűleg úgy kéne begyömöszölni a vezetőülésbe, és röhejes látványt nyújtana az ormótlan testével egy ilyen apró autóban. A Tiszta azonban nem igazán értékeli a tréfát.

– Az összes kibaszott nagykutyának BMW-je van – morogja, aztán beindítja a motort. – Ez a természet törvénye.

És vajon az is a természet törvénye, hogy az összes kibaszott nagykutya dugja a női alkalmazottait?!, szeretné kiáltani a nő. Mert te ugyanezt csinálnád! De inkább hallgat. És az ajkába harapva gubbaszt az anyósülésen, miközben a Fiat betűi lassan eltűnnek a visszapillantó tükörben, az alkonyatban.

Minden manipulációnak van elő- és utóélete. A gyanakvás úgy tör utat magának, mint a víz a fal apró repedéseiben; minden cseppjével egyre szélesebbre tágítja a rést. Akárhogy is, rá kell vennie a férfit, hogy otthonról dolgozzon, és lehetőleg ki se mozduljon. Ezért igyekszik a lehető legkellemesebbé varázsolni a lakást. Lecsutakolja a vastag por- és olajfoltokat a konyhában, és mindennap gondoskodik meleg ebédről. Ám a férfi rendszerint kimenti magát ebéd után, azt mondja, van, amit nem lehet otthonról megoldani. A nő úgy érzi, mintha valami súlyos betegség bujkálna benne, ami egyre inkább birtokba veszi a testét, és napról napra kínzóbb fájdalmat okoz neki, amikor végre mégis ledől pihenni, megmagyarázhatatlan kíváncsiság ébred benne a betegség iránt. A lelke mélyén sejti, hogy meg kell fejtenie a kór titkát, ki kell ismernie a természetét, kommunikálnia, beszélgetnie kell vele. Amikor a férfi nincs otthon, sokáig csak fekszik mozdulatlanul; szinte várja, hogy a betegség átjárja a testét. Tudja, hogy ez nem normális. Mégis engedi, hogy eluralkodjon rajta. A betegséggel való ismerkedés olyan érzést kelt benne, mintha forró sárba dugná a hideg ujjait. Egyszerre édes és mocskosan állatias érzés, dolce e bestiale allo stesso tempo, dulce y feroz al mismo tiempo. Cukorízű, maró méreg. Néha még este sem kel fel az ágyból, amikor a férfi hazatér a munkából. Sokszor a vacsorát is kihagyja. A rengeteg fekvéstől teljesen elmegy az étvágya. Ez persze nem tetszik a férfinak. Enni muszáj. A férfi egyik húga gyermekkorában anorexiás volt, és ez az élmény a mai napig nyomasztja a Tisztát. Halványan elmosolyodik, amikor a férfi megemlíti neki ezt a szomorú esetet. Ezek szerint mégis van egy apró rés a férfi páncélján, amelyen keresztül esetleg behatolhat a lelkébe?

– Jaj, istenem. Mesélj a húgodról – kéri a férfit.

A Tiszta a kopasz fejét csóválva leül az ágy szélére. Nem, nem akar beszélni erről. Hirtelen könnyek szöknek a szemébe. Még sohasem mesélt erről senkinek. A nő bátorító némasággal fekszik mellette.

– Pedig jobb lenne, ha elmesélnéd – szólal meg végül –, látom rajtad, hogy szenvedsz. Ne tartsd magadban.

A férfi bólint.

– Rendben. De azt se tudom, hol kezdjem.

– Hasonlít rád a húgod?

– Egyáltalán nem. Ő káprázatosan szép volt. Mielőtt megbetegedett, ő volt a leggyönyörűbb lány a környéken, sőt talán egész Bariban. Mindenki szerelmes volt belé, az emberek megtorpantak, ha elment mellettük. Aztán váratlanul elkezdett fogyni. Ez eleinte kifejezetten jól állt neki, még vonzóbbá tette. Törékenyebbé vált. Mint egy őzike, akit az ember legszívesebben magához ölelne és dédelgetne. Aztán egy nap…

– Igen?

– …megmutatkozott benne a halál.

A férfi keservesen sírva fakad. Pár másodperc múlva már zokog. Súlyos, magányos könnyek potyognak az arcáról.

– A halál sötéten, szenvtelenül, riasztóan üres tekintettel bukkant fel a húgom testében. És ez a test hamarosan egy halványszürke, töppedt csomóvá zsugorodott. A húgom lágy, formás csípője merevvé és szögletessé vált, a gömbölyű feneke pedig ellaposodott, beráncosodott. A szája helyén tátongó sötét lyuk olyan hatást keltett, mint valami néma segélykiáltás a halál végtelenné feszített pillanatában. Hosszú, csillogó fekete haja összecsomósodott, elveszítette a fényét, és hamuszürkévé vált. Az egész teste ijesztően nézett ki. Mint valami zombi Bari utcáin.

Szünetet kell tartania, mert a szavak feltorlódtak a légcsövében, és eldugították. A nő is képtelen szóhoz jutni a megdöbbenéstől. Kevés férfit látott sírni életében, és nem hitte volna, hogy épp a Tiszta, a cazzone lesz az.

– Az egyik emlékem – folytatja a férfi erőtlenül – különösen szörnyű, már-már gusztustalan.

– Mondd el.

A férfi megrázza a fejét.

– Nem lehet. Túlságosan fáj. És borzasztóan szégyellem.

– Ha az ember őszinte, akkor nincs mit szégyellnie. A szégyen olyan, mint a penész; az ember lelkében keletkezik, aztán rátelepszik az ember mélyen eltemetett emlékeire, traumáira, és elszívja előlük a levegőt. Holott ezeknek a traumáknak pont hogy friss levegőre volna szükségük a gyógyuláshoz.

Megérinti a férfi karját. Izmos, erőtől duzzadó, napbarnított, férfias. Sötét szőr borítja, és a feltűrt ingujj alól kilátszik a férfi elegáns karórája. Vajon ma az ő ujjai simítják végig először ezt a kart? De ezt inkább nem firtatja. A férfi nagyot nyel, és megköszörüli a torkát.

– Oké – mondja. – Megpróbálom.

– Nyugodtan szedd össze a gondolataidat. Szeretlek hallgatni.

– Oké, Minnie, te kérted. Kezdjük ott, hogy egy helyi politikus testőreként dolgoztam, aki elutazott külföldre nyaralni, így a kollégáimmal kaptunk néhány hét szabadságot. A vakáció első vasárnapján az egész csapat kiment a strandra. Öt felajzott kan a tengerparton… mondanom sem kell, hogy csajozni akartunk. A húgom ekkor már nagyon beteg volt, viszont elkezdett járni egy pszichológushoz. Csak később értettem meg, hogy a pszichológus arra biztatta, ne szégyellje a testét, és az állapota ellenére bátran mutatkozzon akár meztelenül is; akkoriban ez a terápia nagyon népszerű volt. Szóval ott bandázunk a srácokkal a parton. És akkor hirtelen elsétál mellettünk a húgom. Én már akkor kiszúrtam, amikor feltűnt a strand szélénél; szinte bekúszott, mint valami sötét árnyék. De próbálok végig úgy tenni, mintha észre sem venném, mert nem akarom, hogy megzavarjon minket, miközben egészséges, normális lányokra vadászunk. Igazából attól féltem, hogy a kollégáim megtudják, milyen undorító nyavalya ütötte fel a fejét a családomban, mert attól kezdve biztos folyamatosan ezen pörögnének, márpedig az efféle beteg gondolatok hátráltatják az erőre és bátorságra épülő munkát végző embereket. De a húgom csak áll ott, mint a faszent, és a tengert bámulja. Én a szemem sarkából figyelem őt, és próbálok elbújni a törölközőmben, nehogy észrevegyen. Hirtelen kiáltást hallok. A húgom az, az én nevemet kiabálja hangosan és érthetően. Behunyom a szemem, alvást színlelek. Szerencsére úgy tűnik, a többiek nem hallották meg, mert a tengerzúgás elnyomja a húgom hangját. Mikor abbamarad a kiabálás, lassan kinyitom a szemem, és mit látok: hogy a húgom felénk közeledik. Rettegek, hogy odajön, de nem. Megáll a strand közepén, úgy ötven-hatvan méterre tőlünk. Leteríti a matracát. Aztán lassan kibújik a tunikájából. Állva, pedig ülve is megtehette volna. Jaj, miért nem ülsz már le, te beteg idióta, gondolom magamban. Könnyű szél fúj a tenger felől, a húgom pedig csak áll a tűző napon, és lassan, akkurátusan átöltözik fürdőruhába. Mit mondjak, dermesztő látvány. Fakó, mint egy hulla. Minden pórusa a halált leheli magából. Üres szemmel bámul ki a koponyájából. Körülnéz; tudja, hogy mindenki őt figyeli. Rámosolyog a bámészkodókra. Mosolyog, vágod? Hogy mosolyoghat valaki, aki így néz ki?! A hullák nem szoktak mosolyogni! De tulajdonképpen nem is mosoly ez, hanem a halál vigyora. Egyszerre mintha minden és mindenki megnémult volna, csupán a hullámok monoton morajlása hallatszik. A húgom göcsörtös ujjaival lassan megköti a bikini pántjait csontsovány derekán. Könyörgöm, feküdj le, legyen már vége ennek az iszonyatnak. De ő csak áll tovább. Eszében sincs lefeküdni, inkább elindul a víz felé. Érted, Minnie, odasétál a tengerhez. A lábát beleérinti a vízbe, aztán tesz egy negyedfordulatot, és a vakító napfényben továbbsétál a part mentén. Az emberek persze iszonyodva bámulják. Nem, ez nem lehet, ez biztos valami hülye helyzetgyakorlat, amire a pszichológus beszélte rá. Legszívesebben elsüllyednék. Időközben az összes kollégám felült, és őt nézi, de szerencsére nem tudják, hogy a húgom. Ez meg mi a fasz?… horkan fel az egyik. Fú, bazmeg, hogy néz ki, mondja egy másik. Frankón, mint egy élőhalott, una morta viva, cazzo, porca puttana, mondja egy harmadik röhögve. Belefúrom az arcom a meleg homokba. A szégyentől most még a szokásosnál is forróbbnak hat. Az istenit, menjél már haza. Húzzál el, gyógyíthatatlan betegeknek semmi keresnivalójuk a strandon, ahol mások jól akarják érezni magukat, és napozni szeretnének. De a húgomnak esze ágában sincs elmenni. Miután döbbent tekintetektől kísérve többször is bejárta már az egész partot, végre talál egy helyet, ahol méltóztatik leülni. Egy család mellé ül le, érted; a húgom, ez a mozgó hulla pont egy család mellé teszi le a seggét. Alig egy-két méterre egy anyától, aki a napernyője alatt a csecsemőjét szoptatja. Meg két ötévesforma gyerektől meg egy pasitól, aki nyilván az apa. A húgom elégedetten lehuppan melléjük, és rámosolyog a szoptató nőre. Ebben a pillanatban döbbenek rá, hogy a húgom egyszerűen nem fogja fel a helyzet abszurditását. Ez is a betegségének a része. Az ilyen ember képtelen kívülről nézni magát, nem érzékeli, hogy a halál árnyéka vetül rá. A szoptató nő szinte jéggé dermed a napsütésben. Sokáig mozdulatlanul bámulja a húgomat. Aztán hirtelen felpattan, a csöcsén még ott fityeg a baba, és elkezd sikoltozni. Takarodjon innen! Takarodjon a gyerekeimtől, a családomtól! A férj feláll, odasiet a nőhöz, átkarolja, és kissé hátrébb húzza, majd mintegy pajzsként leül a húgom és a felesége közé. Mintha a húgom betegsége ragályos volna, és most őket is meg akarná fertőzni. Kérem, távozzon, mondja a férfi. Megértem, hogy beteg, de nyomatékosan kérem, hogy üljön máshova. Például oda, itt gyerekek is vannak. Látom, hogy a húgom arcáról lehervad a mosoly. A csontváz értetlenül mered az apára. Jogom van itt ülni, szólal meg végül. Lehet, hogy beteg vagyok, de jogom van itt ülni. Nem vagyok fertőző. Beteg vagyok, de nem fertőző. A férfi bólint. Visszamegy a családjához, összecsukja a napernyőt, majd feltekeri a törölközőket, és összegyűjti a szétdobált ruhákat meg játékokat a homokból. A feleség a feje fölül figyeli, miközben még szorosabban szorítja magához a babát. Aztán átcuccolnak a part túlsó végére. Mások is így tesznek. Végül egy üres kör képződik a húgom körül; nagyjából öt méter átmérőjű glória. A húgom egyedül ül a kör közepén, és a tengert nézi. Mintha gombóc lenne a torkomban. Pár perc múlva felkelek és hazaindulok. A hátamban érzem a húgom tekintetét, de nem fordulok meg.

Az egész monológ alatt potyogtak a könnyei. Valószínűleg a szégyent sírta ki magából, mindenesetre a traumatikus emléket borító penész mintha visszahúzódott volna. Csakhogy a szégyen alatt ott lapul a nyers fájdalom, viszont ezen a fájdalmon keresztül talán közelebb lehet férkőzni a férfihoz, és át lehet venni valamennyit a terheiből, gondolja a nő. Maximálisan osztozni akar a fájdalmában, a szó szoros értelmében a partnere akar lenni, és szeretne mindent átélni, amin a férfi keresztülmegy, hogy enyhítse a kínjait. Megérti, hogy a húg emléke különösen mélyen gyökerezik a lelkében. Ám a legnemesebb elhatározás mellett sem tud szánalmat érezni a férfi iránt, mert a saját keserve kioltja ezt az érzést. Túl erős a férfi, ő pedig túl gyenge; és egyetlen pillanatra sem képes kontrollálni a férfi hatalmát, amellyel tetszés szerint okoz neki fájdalmat. Vagyis ahelyett, hogy őszinte szánakozást érezne iránta, csupán praktikusan elkönyveli magában, hogy Tisztának is van Achilles-sarka, egy fájó pontja, amelyet épp az imént fedett fel előtte. Márpedig ezt a pontot lehet ingerelni, s a puszta megnyomásával irányíthatóvá válik a férfi. Fölöttébb manipulatív és gonosz gondolat ez, mindazonáltal a győzelem mámorító esélyét kínálja. Olyan mélyen beférkőzik a fejébe ez a gondolat, hogy az ilyenkor illendő kérdésekről is megfeledkezik: például hogy hol van most ez a bizonyos húg, vagy hogy él-e még egyáltalán. A Tiszta közben összeszedi magát. Pontosan tudja, milyen intim információkat adott ki magáról az imént. Megdörgöli a szemét, és annyit mond:

– Oké. Soha többé nem akarok erről beszélni. Köszönöm, hogy meghallgattál, de egyszer és mindenkorra hagyjuk ezt a témát.

A nő legszívesebben felkiáltana: ne haragudj, de képtelen vagyok veled együtt cipelni ezt a csomagot. Nem veheted át egy másik ember keresztjét, ha magad is meg vagy sérülve. Szeretné ezt érthetően elmagyarázni a férfinak, de csak bénultan gubbaszt az ágy szélén. Később, amikor a férfi már csípőre tett kézzel várja, hogy szólaljon meg végre, és nyögjön ki valami emberit és megnyugtatót, kap még egy esélyt. Ám ekkor sem jönnek szavak a szájára, továbbra is csak bámul maga elé. Tudja, hogy úgysem tudna őszinte lenni, márpedig hamissággal aligha segíthet a férfin. Végül a Tiszta sarkon fordul, és kiviharzik a szobából. Az ajtó hangosan becsapódik mögötte.

Másnap este azzal próbálja helyrehozni az okozott kárt, hogy megkéri a férfit, meséljen neki a gyerekkoráról.

– Tegnap már meséltem – veti oda a férfi.

– De nem a gyerekkorodról. Most valami olyat mesélj, ami akkor történt, amikor még kicsi voltál.

A férfi végigsimít a fején, aztán elmondja, hogy egy nagy családból származik; négy fiú- meg két lánytestvére van, az apja olajbogyó-termesztéssel foglalkozott, az anyja pedig azzal töltötte az idejét, hogy kismadarakat fogdosott össze egy házilag fabrikált seprűcsapdával, aztán úgy, ahogy voltak, bedobálta őket a húsdarálóba, és kis húsgombócokat gyúrt belőlük, amelyek evés közben hangosan ropogtak az ember fogai között.

Ezután elhallgat.

– Ennyi?

– Ennyi.

– És mit csinálnak most a testvéreid?

– Élik az életüket – áll fel a férfi. – Élik az életüket, és nem pörögnek minden szarságon. Nekünk is így kéne tennünk, Minnie.

Jólesne neki, ha a férfi is kérdezne valamit az ő gyerekkoráról. De nem kérdez.

Kár, hogy a férfi nem kérdezett a gyerekkoráról, mert lett volna mit mesélnie. Például azt, hogy egy kis faluból származik, ahol egyszer, mikor még gyerek volt, meggyilkoltak egy lányt. Azaz ő tulajdonképpen egy gyilkos szomszédságában nőtt fel; alig néhány mérföldre laktak egymásról. Vagy félórányi sétára. A gyilkos az erdőben élt egy kunyhóban, egy amolyan tipikus, omladozó falú, áporodott gyilkostanyán, amelyet komor fák rejtenek el a kíváncsi tekintetek elől. Milyen színesen tudta volna elmesélni, ha a férfi hagyja – ráadásul ennek a történetnek minden szava igaz. A gyilkos minden nap ott járkált mellettük az erdőben meg a házuk körül. Azért ez az emlék is magyarázatot ad pár dologra. Például a másokkal szembeni bizalmatlanságára és a félelmére. Ő ugyanis – az emberek többségével ellentétben – pontosan tudja, milyen titkokat őrizhet egy emberi arc. A gyilkos arca például puha volt; puffadt, mintha túl sokáig áztatták volna vízben. Vagy érzékletesebb, ha egy olyan szivacshoz hasonlítjuk, amit pár órára benne felejtettek egy turmixgépben. A gyilkos ugyanarra a piacra járt, ahova a szülei, ezért néha ő is találkozott vele. Emlékszik, hogy a gyilkos a kis cekkerével mindig szó nélkül kivárta, amíg rákerül a sor. Apró, szögletes szemüvege sejtelmesen keretezte mélyen ülő, sötét szemét, mintha valami rács lett volna az arcán, ami megakadályozza, hogy a benne rejtőző ördögi gonoszság kiszabaduljon, és letarolja az egész világot. Olykor a gyilkos kiszúrta őt meg a barátait. Ilyenkor rögtön elhallgattak, mert megijedtek, hogy talán valami bűnt követtek el, amiért a férfi mindjárt ellátja a bajukat – habár fogalmuk sem volt, mivel válthatták ki a gyilkos haragját. Évekig senki sem sejtette, hogy a férfi ölte meg a lányt; többnyire „idegeneket”, „a kontinensről érkezett” átutazókat gyanúsítottak. Ám amikor lelepleződött a férfi, hirtelen mindenki borzasztóan okossá vált. „Rá volt írva a képére”, mondogatták, „nekem már kezdettől fogva feltűnt”, „mindig is furcsa egy alak volt, olyan visszahúzódó”, „már az is gyanús volt, hogy magányosan él az erdei kunyhóban”, „a kocsmában pedig rendszeresen kétértelmű és durva megjegyzéseket tett a nőkre”. Ő egyszerűbben fogta fel a dolgot: ez egy olyan remeteféle, akiben maga az ördög lakozik. Egy sötét tekintetű, gonosz démon – legalábbis amikor leveszi a szemüvegét. Néha még ma is eszébe jut ez a gyilkos, ördögi remete, de legalább már nem sok vizet zavar, ugyanis rég meghalt. Felakasztotta magát egy lepedővel a börtönben. De a puszta emléke is képes páni félelmet kelteni benne. Vajon mit csinált volna, ha a keze közé kerül? Ha mondjuk összefut vele az erdőben, vagy a férfi megtámadja, amikor egyedül játszik a férfi kunyhója meg a házuk közt félúton elhagyott autóroncsban? Ha csak egy hajszálnyival másként alakulnak a dolgok? Ha a sors máshogy alakítja az életét? Lehet, hogy a gyilkos őt is megkínozta volna a kunyhójában, ahogy azt a másik lányt? Velőtrázó sikoly hasít az éjszaka csöndjébe. Az éjszakáéba, ami soha nem ér véget.

De miért jutott ez most az eszébe? Csupa régi, homályos, fakuló emlék, amelyeket oly sokszor felidézett és boncolgatott már, de sohasem vezettek sehova. Nem volna jobb a jelenben élni? Néha az az egyetlen megoldás, ha csak úgy él bele a világba az ember. Hiszen itt van Firenzében, az egyik legszebb városban, ami épp az ellentéte az ő poros kis szülőfalujának. Hát nem tudna néha kicsit hálás lenni a sorsáért, boldog lenni a Tisztával, s közben más, talán jobb emberré válni? Ki kell törölnie a nyomasztó emlékeket, mert a múlt, ha túl sok teret kap, megfojtja az embert. Mindenkinek megvannak a maga sebei. Az, hogy Firenzébe jött, lehetőséget nyújt a változásra, a sebek gyógyítására. Igen, erre kell törekednie: megragadni az esélyt a változásra, és persze begyógyítani sajgó sebeit.

Reggel ágyban marad. A lelkében fortyogó forró, mérgező láva elfojtja minden életkedvét. Reggelit sem kér. A Tiszta kávét és gyümölcsöt hoz neki, de ő csak ingatja a fejét. A férfi elmegy dolgozni, ám a délelőtt folyamán többször hazatelefonál. Ez bizsergető örömmel tölti el. Egész délután pedig el sem mozdul mellőle a férfi. Leheveredik mellé az ágyra, és mobilról intézi az ügyeit. Aztán megkéri, hogy húzza le a bugyiját, forduljon oldalra, és tegye egymásra a lábát. Míg alszik, a férfi végig a fenekén nyugtatja a kezét. Bárcsak örökké így fekhetnének, gondolja. Dőljön össze az egész világ, de akkor sem hajlandó megmozdulni, inkább szó nélkül, boldogan elolvad a férfi meleg szorításában. Érzi, ahogy egyre jobban elönti a vágy. Alig eszik, amitől nagyon fáradt és gyenge, de mit számít, ha közben sikerült felkeltenie a férfi figyelmét. Az örökké erős és rendíthetetlenül józan embereket túlértékelik. Ha túl erős vagy, akkor a végén rád pakolják a legnagyobb terhet – ez egyértelmű.

Egyik délután kínzó éhségre ébred. Mintha hirtelen életre kelt volna benne egy kiéhezett vadállat, ami bármit, de tényleg bármit megtenne, csak hogy élelemhez jusson. Elemi ösztön ez. A férfi mentegetőzik, hogy muszáj bemennie dolgozni, de ez egyszer nem aggódik emiatt, sőt, hálás érte.

– Menj csak – mondja a Tisztának. – Én még pihenek egy picit.

Hallja, ahogy a férfi inget vesz, bekeni a fejét testápolóval, majd felhúzza a tornacipőjét, és elmegy. Ekkor feláll, és az ablakhoz lép. A férfi most ért az autójához. Gyorsan átöltözik, és elrohan a legközelebbi étterembe, ahova az útépítő munkások szoktak járni, hogy hatalmas, zsírban tocsogó húsokat toljanak magukba főtt lóbabbal. Ő ugyanezt rendeli, és amint kihozzák, azonnal nekiesik az ételnek. Frissen sült bucik a kenyérkosárban, ínycsiklandó hússzeletek, zöldségköret – muszáj rendelnie még egy adagot, mire maga a szakácsnő jön ki a konyhából megtudakolni, hogy ki a fene lehet ez a bélpoklos, illetve hogy az ő hazájában minden nő ennyit zabál-e. De ez sem érdekli, csak jöjjön már a repeta, amit aztán ugyanilyen mohón bekebelez. Akárcsak a desszertet. És miután mindent eltakarított az asztalról, a panna cotta maradékát kitunkolja az utolsó kenyérvéggel, végezetül pedig az egészet leöblíti egy jó pohár szódával. Ekkor észreveszi, hogy a szomszéd asztalnál az útépítő munkások leesett állal bámulják. Feláll, és büszkén, emelt fővel odalép a pulthoz, miközben elnyom egy halk böffentést. Fizet, és hazamegy. Otthon aztán úgy nyúlik el az ágyon, mint valami dagadt, békésen és komótosan emésztő hüllő. Este megérkezik a Tiszta. Rikkantva közli, hogy hozott vacsorát, mégpedig dupla adag gondosan összeválogatott szusit, ám ő csak erőtlenül megrázza a fejét.

– Enned kell – mondja a férfi.

– Majd holnap – suttogja.

– Aggódom érted.

Ez jólesik neki. Ezek szerint tényleg sikerült megnyomnia azt a bizonyos gombot a férfi lelkében. A Tiszta hirtelen témát vált:

– Furcsa élményem volt ma. Itthon felejtettem pár iratot, és amikor hazajöttem értük, nem voltál itt. Ám amikor visszafelé sétáltam az utcán, észrevettelek a közeli étteremben. Először nem is hittem a szememnek, vissza kellett mennem, hogy jól láttam-e. De tényleg te voltál az, és úgy tömted magadba a kaját, mint egy…

Majd kuncogva hozzáteszi:

– Nem hittem volna, hogy egy nő képes így zabálni. Még az apám se falt így, pedig ő egész nap kint gürcölt a földeken. Sokáig figyeltelek, de te nem vettél észre. Valószínűleg túlságosan lefoglalt az evés.

Borzasztóan szégyelli a dolgot, az arca lángvörös lesz, és úgy érzi, menten elsüllyed. A férfi leleplezte. És átlátott rajta. Ezek után biztos, hogy megint távolságtartóbb lesz, elzárja előle azt a bizonyos gombot, amelyet talán soha többé nem tud majd megnyomni. Úgy jön le az emeletről, akár egy holdkóros. A férfi szigorú, mediterrán elveivel aligha fér össze az efféle abszurd, északi erkölcstelenség.

– Mindent értek… – folytatja a férfi, miközben megsimogatja a nő haját – …tehát az történt, hogy Minnie egér elkezdte zsarolni Mickey-t azzal, hogy meg fog halni… Mert Minnie fel akarja hívni magára Mickey figyelmét, hogy Mickey örökké itthon maradjon, és vigyázzon rá…

Legszívesebben azt mondaná, hogy: menj, ha akarsz, mert ugyan mit mondjon az ember ilyen helyzetben. Menj, hadd fortyogjak egyedül szégyenemben.

– Csakhogy ez öngól, drágám – súgja a férfi –, mert tudom, hogy úgysem fogsz meghalni.

Azzal újra megsimogatja a haját.

– A hajad… – folytatja –, a hajadon látom, hogy nincs nagy baj, és nemsokára túl leszel ezen az egészen. Ez nem egy haldokló haja. A hajad elárulja, hogy egyáltalán nem vagy beteg, és pár nap múlva újult erővel, felfrissülve fogsz kiugrani az ágyból. Élni fogsz, Minnie.

Mozdulatlanul fekszik tovább. A férfi leül mellé az ágy szélére. Halkan, kedvesen dúdolni kezd. Ám amikor azt hiszi, hogy már elaludt, óvatosan fölkel, és lábujjhegyen az ajtóhoz oson. Kedve volna felpattanni, és mint valami vérszomjas denevér a férfi képébe rikoltani, hogy: mégis hová a fenébe mész? Hová, hm? Kihez? Miért nem vagyok én elég neked? De hallgat. Tudja, hogy most semmi esetre sem szólalhat meg. Mától kezdve azon kell dolgoznia, hogy visszanyerje a férfi tiszteletét. Még jobban kell iparkodnia. Lehet, hogy neki is kellene pár apró titok, mint a férfinak?

Ilyen gondolatok járnak a fejében.

Attól a naptól kezdve a Tiszta valamivel durvábban bánik vele, bár egyelőre bántó szándék nélkül. Előfordul, hogy erősen megszorítja és fölemeli, főleg ha nagyon fel van ajzva, néha pedig megragadja és meghúzza a haját. Egyik este pár pohár ital után azt kérdezi a Tisztától:

– Ugye megígéred, hogy nem törsz össze?

A férfi elneveti magát.

– Már csak a saját érdekedben is – folytatja. – Úgy értem, az neked sem volna jó.

A férfi közelebb hajol, sötét szeme összeszűkül.

– Ne mondd meg nekem, hogy mit tehetek és mit nem, világos? Azt csinálok, amit akarok. Igen, lehet, hogy kicsit össze kell törjelek ahhoz, hogy újra meggyógyulj. De az is lehet, hogy pont én foglak egyben tartani. Nem tudhatod, és nem is kell tudnod. Egyetlen dologhoz tartsd magad, drágám: add át magad nekem testestül-lelkestül. Mert ha nem így lesz, akkor megfosztasz a férfiasságomtól, és attól a perctől kezdve nem akarlak többé.