Gregg Braden

A szív rezilienciája

Gregg Braden

A SZÍV REZILIENCIÁJA

Hogyan éljünk boldogabban a változások korában?

Budapest, 2022

A mű eredeti címe: Resilience from the Heart

The Power to Thrive in Life’s Extremes

E könyv korábban a következő címen jelent meg: The Turning Point: Creating Resilience in a Time of Extremes (Hay House, 2014).

A mű eredetileg a Hay House Inc. kiadó gondozásában jelent meg az Egyesült Államokban, 2015-ben.

www.hayhouse.com

© Gregg Braden, 2015

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2022

ISBN 978-963-291-600-2

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

© Fordította: Kozma Gyula

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Ruttkay Helga

Borítóterv: Vancsura Olga

A szerző élni kíván a személyiségi jogaival. Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül a könyv sem részben, sem egészben nem reprodukálható sem mechanikai, sem fényképészeti, sem elektronikus eljárással, sem hangfelvétel formájában; nem tárolható lekérdezési rendszerben, nem továbbítható, és semmilyen más módon nem másolható, kivéve a cikkekben és ismertetőkben közölt rövid idézetek „méltányos felhasználásának” esetét.

A könyvben szereplő információk nem helyettesíthetik a szakszerű orvosi tanácsadást; mindig forduljon orvoshoz. A könyvben található információk felhasználása az olvasó saját belátása szerint és saját kockázatára történik. Sem a szerző, sem a kiadó nem tehető felelőssé semmilyen veszteségért, követelésért vagy kárért, amely a könyvben olvasható javaslatok helyes vagy helytelen alkalmazásából, az orvosi tanácsadás elmulasztásából vagy harmadik fél weboldalain található anyagokból ered.

„Belefulladunk az információba, miközben éhezünk a bölcsességre. A világot ezentúl azok fogják irányítani, akik képesek a helyes információkat a megfelelő időben összeilleszteni, kritikusan gondolkodni róluk, és bölcsen meghozni a fontos döntéseket.”

– E. O. Wilson (1929–2021) amerikai biológus

Engedélyek

Hálás köszönet a HeartMath Intézetnek az „Attitude Breathing” sokszorosításának engedélyéért Copyright © 2013 Institute of HeartMath; a 2.1. ábrán látható illusztráció újranyomtatásának engedélyéért; és a „Quick Coherence” sokszorosításának engedélyéért Copyright © Institute of HeartMath.

További hálás köszönet a Dreamstime stock images, a P.A.C.A. és a C.E.P.I.C. tagja által engedélyezett illusztrációkért.

Tartalom

Előszó az új kiadáshoz

Bevezetés: A reziliencia ereje a szélsőségek korában

Első fejezet: A szív ismeretlen világa:

Az új felfedezések egyre mélyebb rejtélyeket tárnak fel

Második fejezet: A szív rezilienciája:

Hogyan boldogulhatunk az élet szélsőségei között?

Harmadik fejezet: Reziliens élet:

Az egészséges közösség öt kulcsa

Negyedik fejezet: Megváltozott minden:

A szélsőségek korát éljük

Ötödik fejezet: A jó hír:

Már tudjuk a megoldásokat

Hatodik fejezet: A billenőponttól a fordulópontig:

A választás hatalma

Hetedik fejezet: Komolyan venni az átalakulást:

Valódi megoldások a való világban

Források

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Előszó az új kiadáshoz

Van egy kérdés, amelyet minden egyes nap felteszünk magunknak. A kérdés sokféleképpen, olykor váratlan módon bukkan fel az életünkben. Néha tudatosan tesszük fel, és azon kapjuk magunkat, hogy a szavakat hangosan ki is mondjuk, vagy legalábbis elmormoljuk a bajszunk alatt. Leginkább mégis némák maradunk. A legtöbb embernél ez a kérdés valahol a tudata mélyén motoszkál mint valami megoldatlan probléma, mint egy lezáratlan ügy. Függetlenül azonban attól, hogy hogyan tesszük fel magát a kérdést, a szándék, amelyből ered, mindig ugyanaz. Egyszerűen erről van szó:

„Hogyan tehetném jobbá a saját és a családom életét?”

Pontosan erre a kérdésre keresi a választ ennek a könyvnek most a második, átdolgozott kiadása, amely ezúttal A szív rezilienciája címen jelenik meg. Az első változat 2014 januárjában látott napvilágot. Ezt a kiadást – amelynek eredeti címe így hangzott: The Turning Point: Creating Resilience in a Time of Extremes (A fordulópont: a reziliencia megteremtése a szélsőségek korában) – egy nemzetközi turnéval ünnepeltem meg, előadásokat, egész napos szemináriumokat és hétvégi workshopokat tartva, hogy az információkat közvetlenül is eljuttassam azokhoz (egyénekhez és közösségekhez), akiknek véleményem szerint a leginkább hasznára válna a rugalmas ellenállási képesség, vagyis a reziliencia. Az Egyesült Államokban és azokban az országokban, amelyek lefordították a könyvet a saját nyelvükre, lehetőségem nyílt arra, hogy élőben is tanúja legyek annak, amit a könyveladási statisztikák nem mutatnak meg. A nemzetközi színpadokról a közönségem szemébe nézhettem, és első kézből láthattam, hogyan élték meg az olvasók az általam megosztott gondolatokat.

Amikor például kifejtettem, hogy az új világunkban mást kell tekintenünk normálisnak, mint eddig – a társadalmi és a klímaváltozáson át a munkahelyi, pénzügyi és egyéb bizonytalanságokig, és a stresszig, amit ezek a változások okoztak –, bólogató fejek tengere jelezte, hogy sikerült kapcsolatot teremtenem a közönségemmel. És valahányszor kijelentettem, hogy először is el kell fogadnunk és meg kell gyászolnunk az eltűnőben lévő világ elmúlását ahhoz, hogy az új körülmények között boldogulni tudjunk, a kollektív egyetértésben suttogó hangok tudatták velem, hogy milyen gyógyító hatású tud lenni, ha nyíltan és őszintén elismerjük az új helyzetet.

És ez még nem minden, amit az előadótermekben szerzett tapasztalataim megmutattak. Voltak olyan dolgok is, amelyek elismerése kevésbé ment könnyen. Gyorsan megtanultam például, hogy milyen az, amikor a közönség feszülten próbál kapcsolódni ahhoz, amit mondok. És ami talán a legfontosabb, a testbeszédükből megtanultam, milyen az, amikor egyáltalán nem tudnak kapcsolódni hozzá. A néma csend pillanatai, amelyeket csupán szórványos torokköszörülés, a székek recsegése, vagy a hirtelen a mosdóba igyekvő emberek zaja tör meg, rávilágítottak, hogy mikor léptem túl a komfortzónájukon, és mi az, ami már nem fér bele abba, amit el tudnak fogadni. A lényeg az, hogy az első estétől kezdve (Dániában, Koppenhágában) a nemzetközi turné végéig egyértelmű minta rajzolódott ki a legjelentősebb és leghasznosabb információkat tekintve. Ez a minta előre kiszámítható volt, és ez végig így is maradt a turné során.

Kivétel nélkül igaz volt, hogy a közönséget leginkább a reziliencia, a rugalmas alkalmazkodás megteremtésével kapcsolatos tényleges tapasztalatok érdekelték – azok a technikák és gyakorlatok, amelyek segítettek nekik abban, hogy a változásokat egészséges módon fogadják el. Amikor visszatértem az Egyesült Államokba, ugyanezt tapasztaltam. Ez az érdeklődés egyetemesnek bizonyult, kultúrától vagy életmódtól függetlenül. És bár a The Turning Point című könyvem számos olyan, a rezilienciát fejlesztő technikát ismertetett, amelyeket a turném során is leírtam, a könyvben ezek csak a vége felé kaptak helyet, mivel úgy gondoltam, hogy minél több információ előzi meg őket, annál érthetőbbek lesznek.

A közönség reakcióiból azonban nem ez jött át. Nem akartak a szeminárium végéig várni a gyakorlatokra. Egyértelmű volt, hogy mihamarabb meg akarják ismerni azokat a stratégiákat és technikákat, amelyek az egészségesebb élethez vezetnek, és hogy ezeket minél gyorsabban megosszam velük. Jó hallgatóság vagyok. Megtanultam odafigyelni a közönségemre és a visszajelzésekre.

Az eredeti könyvnek ez az új címet viselő, átszerkesztett és újragondolt kiadása a válaszom arra a sok szívből jövő kérésre, hogy ismertessem ezeket a perspektívákat. Az új kiadást úgy terveztük, hogy hamarjában, az első három fejezeten belül rátérjünk a technikákra és az alkalmazási lehetőségekre. Az ezt követő fejezetek őszinte, igaz és tényszerű leírást nyújtanak arról, hogy miért van szükség a rezilienciára, és hogyan alkalmazzuk a gyakorlatban a könyvben megismert technikákat.

A 21. század tudományos eredményeiben a legősibb és legbecsesebb spirituális hagyományaink szelleme köszön vissza. Mindkettő rávilágít, hogy a reziliencia kulcsa a szívünkben rejtőzik. Akár saját egészségügyi problémákkal kell szembenézned, akár szeretteidnek akarsz segíti életük nehéz pillanataiban, akár megoldhatatlannak tűnő pénzügyeket kell rendben tartanod, vagy változékony világunk szélsőségei nyomasztanak, A szív rezilienciája neked íródott. Ezeken az oldalakon mindent megtalálsz, amire szükséged van ahhoz, hogy az élet legnagyobb kihívásaival is szembenézz, méghozzá egészséges módon. Kérlek, fogadd ezt a könyvet úgy, mint lehetőséget arra, hogy köszönetet mondjak neked, amiért támogatod ezt a munkát, és amiért én és a mondanivalóm helyet kaphattunk az életedben.

Hálával,

Gregg Braden

Bevezetés

A reziliencia ereje a szélsőségek korában

Ha valaha is részt vettél már bármiféle utazáson, akkor tudod, hogyan szokás felkészülni egy ilyen útra. Először is képet alkotsz arról, ahová menni akarsz. Megnézed az időjárási viszonyokat, tanulmányozod a térképet, aztán összepakolod, amire szükséged van ahhoz, hogy mindened meglegyen a napi dolgaidhoz.

A lényeg az, hogy ha tudod, hová mész, akkor tudod, mit kell magaddal vinned. Amikor pedig olyan helyre mész, ahol még sosem jártál, felkészülsz az ismeretlenre. Ez az egyszerű gondolat áll ennek a könyvnek a középpontjában.

Az útról

Mindannyian úton vagyunk, mégpedig nagy úton. Az utunk olyan helyre vezet, ahol még senki sem járt. Nincsenek útikönyvek vagy internetes tanácsadó oldalak, amelyek pontosan meg tudnák mondani, hogy milyen is a célállomás. Nincsenek bevált listák, amelyek alapján tudhatnánk, hogy mire lesz szükségünk, ha odaértünk. Pedig nem rövid kiruccanást tervezünk valamilyen egzotikus helyre, ahonnan néhány nap múlva visszatérünk; a jegyünk csak egy útra szól. Ez az utazás egészen más, mint a többi. Nem pusztán a Föld egy másik pontjára utazunk, hanem egy másik világba, amely a mindennapi életünkben van elrejtve – és a ma meghozott döntéseink visznek oda minket. Együtt haladunk egy olyan szupersztrádán, amely túlmutat a hagyományos hiedelmek, vallások és régi szokások korlátain. Ezzel egyúttal a lehetségesnek hitt határokat is átlépjük. Éppen ezek a tapasztalatok jelentik az útlevelet, amelyek átvezetnek a szemünk előtt kibontakozó, új világba.

Az úti célról

Nem tudom pontosan megmondani, hogy milyen lesz ez a cél. Miután a por leülepszik, és megtanulunk alkalmazkodni a változó éghajlathoz ahelyett, hogy megpróbálnánk irányítani, miután új és fenntartható gazdaságok váltják fel a mai megroppant, a csőd szélén álló gazdaságokat, miután elfogadjuk azt a technológiát, amely a fosszilis tüzelőanyagok pusztító mellékhatásai nélkül biztosítja a szükséges energiát, csak elképzelni tudom, milyen lesz az életünk és a világ. De ha magam elé képzelem, akkor olyan helyet látok, amely jobb mindannyiunk számára.

Egy olyan világot látok, ahol mindenkinek emelkedik az életszínvonala, nem pedig a tömegeké csökken pusztán azért, hogy fenntarthassuk a kevesek megszokott életszínvonalát. Egy olyan világot látok, ahol a bőrszínünknek vagy a vallásnak, amiben hiszünk, a különbségei már nem számítanak, és ahol a problémáink megoldására a háborúval való fenyegetésnek már semmi értelme nincs. Egy olyan világot látok, ahol az együttműködés iránti szeretetünk nagyobb, mint a félelem, amely szétválaszt minket. És látom azt a gondolkodásbeli változást, amely mindezeket lehetővé teszi.

Ahhoz azonban, hogy elérjük ezt a változást, először is fel kell ismernünk azt a realitást, amellyel szembe kell néznünk, és azt az ígéretet, amelyet ez magában hordoz. Jó kiindulópont lehet annak a felismerése, hogy a szélsőségek korában élünk.

A szélsőségek kora

Olyan korban élünk, amikor nagy dolgokra kell felkészülnünk – nagy változásokra a világban, és nagy változásokra a saját életünkben. És csak hogy tisztázzuk, a szélsőségek, amelyekről beszélek, nem feltétlenül csak rossz dolgokat jelentenek. És ami azt illeti, nem is kell, hogy jó dolgok legyenek. A lényeg, hogy nagy dolgokról van szó. Márpedig nagy dolgok történnek körülöttünk mind a saját életünkben, mind a világban. Bár a következő fejezetekben részletesen kifejtem a szélsőségek okait, a lényeg az, hogy egy ritka, átmeneti korban élünk.

Egy új „normalitás” kialakulását éljük, és az átmenet sikere attól függ, hogy (1) hajlandók vagyunk-e felismerni a változást, és (2) képesek vagyunk-e egészséges módon elfogadni. A munkahelyek, a pénz, a piacok és az erőforrások globalizált kultúrája azt jelenti, hogy ma már lehetetlen elválasztani a világ szélsőségeit azoknak a mindennapi életünkre gyakorolt hatásaitól.

Az éghajlatváltozás okozta krízis tökéletes példája ennek az összefüggésnek: a globális időjárási változások okozta rekordméretű aszályok közvetlenül nyilvánulnak meg a helyi piacokon az idényáruk hiányában és a magasabb élelmiszerárakban. A bolygó másik felének rendkívüli eladósodása és a gazdaságok összeomlása közvetlenül jelentkezik az üzemanyagárakban, illetve a drágább busz- és vonatjegyekben és más viteldíjakban, amelyeket ki kell fizetnünk, hogy eljussunk a munkahelyünkre. Az ilyen és ehhez hasonló szélsőségek miatt a bankhitelek egyre kevésbé elérhetőek, a megtakarításaink, folyószámláink és nyugdíjszámláink kamatai pedig rekordalacsony szinten, nulla százalék közelében mozognak. Az ipar globális lassulása közvetlenül vezet a munkahelyek és a munkahelyi biztonság elvesztéséhez a helyi közösségekben.

Ezek azok a szélsőségek a nagyvilágban, amelyek jelentős változásokat eredményeznek a saját életünkben. A sok bizonytalanság mellett azonban egy dologban biztosak lehetünk: az életünk oly módon változik meg, amihez nem vagyunk hozzászokva, és amire nem vagyunk felkészülve, mégpedig olyan sebességgel, amilyet még soha nem láttunk.

A kulcs

Természetemnél fogva optimista vagyok. Most is látok okot a derűlátásra. Ugyanakkor realista is vagyok. Nem ringatom magam illúziókba, amikor arról van szó, hogy milyen hatalmas mennyiségű munkára van szükség ahhoz, hogy megtaláljuk az utat az előttünk álló új világba. Az a képességünk, hogy sikeresen megfeleljünk az egyre csoportosuló kihívásoknak, ott kezdődik, hogy elismerjük a talán legnyilvánvalóbb, mégis legnehezebb kérdést: Hogyan tudnánk foglalkozni a problémákkal, ha nem vagyunk hajlandók felismerni sem ezeket a problémákat?

A szélsőségek korában csak akkor tudunk nagyobb rezilienciát kifejleszteni magunkban, ha hajlandók vagyunk szembenézni ezzel az egyszerű kérdéssel. Ez a kulcs.

Mindenki úton van

Az a legnagyobb különbség a múltban tett utazások és a mostani nagy utazás között, hogy ma már nem mi választjuk meg az útitársainkat. Az ok egyszerű: a bolygó minden lakója részt vesz ebben az utazásban. Senkit sem hagyhatunk hátra. A mai világ részei olyan mélyen és olyan sok szinten kapcsolódnak egymáshoz, hogy lehetetlen elkerülni, hogy az egyik helyen kibontakozó átalakulás ne jelenjen meg máshol is. Ezt saját bőrömön tapasztaltam a világ legeldugottabb és legelszigeteltebb helyein tett utazásaim során – például Tibetben.

2005-ben, a Tibeti-fennsík kolostoraiba tett számos korábbi zarándoklatom után, először voltam tanúja annak, hogy mobiltelefonok hátborzongató fénye világítja meg az évszázados épületek sötét mélyét, amikor felvillannak a szerzetesek és apácák köntöse alatt. Az ezekben a félreeső kolostorokban élő embereknek a korábbi, elszigetelődésen alapuló világa új útra lépett: megtalálták a kapcsolódási pontokat a világ többi részével. Az új technológia azt ígéri, hogy világuk és életük soha többé nem lesz már ugyanaz.

A gondolkodás válsága

Nem kell azonban Tibetbe mennünk ahhoz, hogy lássuk, milyen drámai módon változik a világ. A változás mindenütt tetten érhető – akár abban, ahogyan jelenleg működnek a dolgok, akár abban, hogy a régi dolgok már nem működnek. A kőolajra épülő gazdaság korszaka például átadja a helyét egy új gazdaságnak, amely a fenntarthatóbb, tisztább energiaforrásokon alapul. A régi felfogás, miszerint élelmiszereinket a világ másik végén, nagyipari módszerekkel érdemes előállítani, átadja a helyét a helyi gazdaságokat élénkítő, kis gazdaságokban termelt élelmiszer új, egészséges és fenntartható rendszerének. A bolygót tönkretevő iparágakból származó vagyonszerzés régi gyakorlata új, társadalmilag felelős befektetési modelleknek adja át a helyét.

És ahogy a múlt világa eltűnik és felbukkan az új, az új és a régi összecsapása egy másik, még nagyobb válságra világít rá, amellyel mindannyian szembesülünk, ám amelyről valószínűleg soha nem fogunk olvasni vagy hallani a tömegmédiában. Ez egy csendes válság, amely olyan, mint az a bizonyos elefánt a szobában – valami, amit mindenki lát, de senki sem mer beszélni róla.

A legnagyobb válság, amellyel a szélsőségek korában szembe kell néznünk, valószínűleg nem más, mint a gondolkodás válsága. És a gondolkodás a kulcsa annak is, hogy miként kezeljük szükségleteinket egy olyan helyzetben, ahol a normalitás fogalma megváltozott. Olyasvalamit kaptunk feladatul, amit még soha. Az a feladat vár ránk, hogy radikálisan megváltoztassuk az önmagunkról, illetve az egymáshoz és a világhoz fűződő viszonyunkról való gondolkodásmódunkat, méghozzá gyorsabban, mint ahogy azt a történelem bármelyik nemzedéke tette.

Utunk sikere vagy kudarca azon áll, hogy mennyire vagyunk hajlandók másképpen gondolkozni. És bár az utazás a jelentőségét tekintve határozottan nagy, ugyanakkor rendkívül rövid is, mert a világ, ahová utazunk, már itt is van. Itt, körülöttünk.

Már megvannak a megoldások

Szerencsére a technológia már a rendelkezésünkre áll ahhoz, hogy a legnagyobb kihívásokat megoldjuk. A legnagyobb problémák, amelyeket egyáltalán el tudunk képzelni, már meg vannak oldva. Az elveket már értjük, ugyanis ebben a pillanatban, itt és most léteznek, és a kezünkben vannak. Csupán egyetlen dolog választ el minket az új világtól – egy olyan világtól, ahol az energia bőségesen rendelkezésünkre áll, és olyan, tiszta forrásokból származik, amelyek globális családunk minden tagja számára elérhetőek; ahol a tiszta, egészséges élelmiszer bőségesen elérhető a bolygó minden éhes szája számára, és ahol minden ember képes kielégíteni a kényelmes, értelmes emberi élethez szükséges alapvető szükségleteket. Ez az egyetlen dolog, ami hiányzik, a gondolkodás, amely helyet ad az életünkben annak, ami már létezik.

A kérdés, amelyre most válaszolnunk kell, a következő: hajlandók vagyunk-e elfogadni azt a gondolkodást, amely ezeket a lehetőségeket prioritássá teszi? Engedjük-e, hogy az önmagunkhoz, egymáshoz és a Földhöz való viszonyunk legmélyebb igazságai váljanak útlevelünkké?

Ez a könyv azért jött létre, hogy segítsen megválaszolni az ilyen kérdéseket.

Az összkép

Miközben a következő oldalakat olvasod, kérlek, tartsd szem előtt az alábbi öt tényt:

1. tény: Megváltozott minden. A nemzetgazdaságok összeomlásától és az energiadominancia globális egyensúlyának felborulásától kezdve az éghajlatváltozás valóságos jelenségein át a háború kudarcáig, amely nem képes megoldani a nézeteltéréseinket, a világtörténelemben mindeddig soha nem tapasztalt szélsőségek futnak össze előttünk egy csomópontba. És mivel megváltozott minden, a régi gondolkodással már nem tudjuk megoldani az új problémákat.

2. tény: Az élet jobb lesz, ennek a kulcsa pedig a reziliencia. Fontos, hogy ne feledjük, hogy jelenleg csupán az az élet- és gondolkodásmód omlik össze körülöttünk, amely már nem fenntartható. A személyes reziliencia teret enged a nagy változásoknak az életünkben, és a rugalmas alkalmazkodás képessége lesz a legnagyobb szövetségesünk a szélsőségek idején.

3. tény: A sikeres átalakulás fordulópontja léphet az ijesztő szélsőségek billenőpontja helyére. A természet biztosítja azt az időablakot, amikor minden válság átváltozhat átalakulássá, amikor a világ szélsőségeinek puszta túlélése virágzó életté válhat. Ez a fordulópont ideje. A fordulópont akkor jön létre, amikor egy új erő – egy tény, egy felfedezés, egy tapasztalat – megváltoztatja az eseményekhez való viszonyulásunkat. A lényeg az, hogy az élet fordulópontjai kialakulhatnak spontán módon is, de létre tudjuk őket hozni akaratlagosan is.

4. tény: Máris vannak új megoldásaink. Már rendelkezünk a szükséges megoldásokkal ahhoz, hogy létrehozzuk az átalakulás fordulópontjait. Nem kell újra feltalálnunk a kereket, csupán a gondolkodás „útját” kell kiépítenünk, hogy a megoldások „kerekének” legyen hol tovagördülnie.

5. tény: A legnagyobb válságot a legnehezebb elfogadni. A válságot az átalakulástól egyetlen tényező választja el. Ez a tényező pedig – amely egyaránt elkerüli a tudósok, a politikusok és vallási vezetők figyelmét – a gondolkodás válsága. Olyan gondolkodást kell magunkévá tennünk, amely lehetővé teszi, hogy a meglévő megoldásokat el tudjuk fogadni.

Ez az öt tény az, ami a mélyére hatol annak, amivel szemben állunk, és ami az átalakulás következő lépésének kulcsát rejti magában mind önmagunk, mind a világ egészének tekintetében. Az a képességünk, hogy ilyen hatalmas változások közepette is képesek vagyunk boldogulni – a személyes rezilienciánk –, jelenti az első lépést utunk sikeréhez.

Ebben a könyvben

A következő fejezetekben egy olyan őszinte és tényszerű utazásra invitállak, amelynek során bemutatom, mik a reális lehetőségeink. Nem a vágyálmok rózsaszín szemüvegén keresztül akarom mézédesen bemutatni az életet, hanem őszintén szeretném értékelni a küszöbönálló valóságot, és olyan logikus stratégiákat szeretnék felvázolni, amelyek mindannyiunkat eligazíthatnak azokban a döntésekben, amelyek átalakítják az életünket.

A következő oldalakon arra a két kérdésre válaszolok, amely, úgy tűnik, mindenkit foglalkoztat: Mit jelentenek a globális szélsőségek a személyes életünkben, és hogyan tehetjük jobbá a mindennapokat önmagunk és családunk számára? Mindeközben a következőket is megismerheted:

• a szívre épülő reziliencia stratégiáit, amelyek segítségével egészséges módon tudjuk fogadni a változásokat és a veszteségeket;

• kézzelfogható változásokat, amelyeket már most megvalósíthatsz saját életedben, hogy a változás billenőpontjait az átalakulás fordulópontjaivá tudd változtatni;

• az utat, amellyel sikeresen átalakíthatod a munkáról és karrierről, valamint a pénzről és a pénzügyekről való gondolkodásmódodat;

• azokat a tényeket, amelyeket a mainstream média figyelmen kívül hagy, jóllehet ezek határozzák meg ezt a szélsőséges időszakot;

• a kulcsokat, amelyekkel önmagadat – és mindannyiunkat – a tiszta, egészséges és fenntartható élet magasabb szintjére emelheted.

Fontos, hogy már az elején tudd, mit várhatsz ettől a könyvtől, miért íródott, és mi is ez pontosan.

• A szív rezilienciája nem tudományos könyv. Bár meg fogom osztani a legújabb tudományos eredményeket, amelyek arra kényszerítenek, hogy újragondoljuk a világhoz való viszonyulásunkat és a bevett problémamegoldó stratégiáinkat, ez a mű nem úgy íródott, hogy megfeleljen egy tudományos egyetemi tankönyv vagy egy szakfolyóirat formai vagy tartalmi kritériumainak.

• Ez a könyv nem lektorált tanulmány. Az egyes fejezetek nem mentek át sem valamely tanúsító bizottság, sem olyan szakértői testület hosszadalmas felülvizsgálati eljárásán, amelynek az a feladata, hogy világunkat egyetlen tudományterület, például a fizika, a matematika vagy a pszichológia szemszögéből lássa.

• Ez a könyv tudományosan alátámasztott tényeken alapul, és jól dokumentált. Olvasóbarát módon íródott, és olyan esettanulmányokat, történelmi feljegyzéseket és személyes tapasztalatokat dolgoz fel, amelyek segítenek kialakítani egy olyan látásmódot, amelynek jegyében a saját kezünkbe vehetjük a sorsunkat.

• Ez a könyv jól példázza, hogy mi történik, ha átlépjük a tudomány és a spiritualitás közötti hagyományos határokat. A 20. századi biológia, a földtudományok és a társadalmi változások felfedezéseinek ötvözésével olyan keretrendszerhez jutunk, amelyben jól el tudjuk helyezni korunk drámai változásait, és kapunk egy olyan kontextust, amely segít kezelni ezeket a változásokat.

Ha a tények világosak, akkor a döntések is egyértelműek

Korábban mindannyian oly módon gondolkodtunk önmagunkról, országunkról, vallásunkról és az életünkről, amely segített értelmet adni a világunknak – mégpedig olyan történeteken keresztül, amelyek azon alapulnak, amit családunk és közösségünk egy adott időpontban igaznak fogadott el. Ha őszinték vagyunk önmagunkhoz, és elfogadjuk, hogy a világ változik, akkor logikus, hogy a narratíváinknak is változniuk kell. Kérlek, fontold meg azokat a tényeket, amelyeket a könyv ismertet, majd vizsgáld meg, hogy mit jelentenek számodra. Beszéld meg őket hozzád közel álló emberekkel. Ezáltal saját magad fogod felfedezni, hogy narratívád változik-e, és ha igen, hogyan.

A szív rezilienciája egyetlen céllal íródott: hogy képessé tegyen meghozni azokat a döntéseket, amelyek virágzó élethez vezetnek egy új, átalakult és fenntartható világban. Hiszek abban, hogy lehetséges ezt az utat úgy vállalni, hogy közben megőrizzük családi és kulturális hagyományainkat, amelyek oly gazdaggá teszik ezeket a nehéz időket.

Az átalakulás kulcsa egyszerűen ennyi: minél jobban ismerjük magunkat, annál jobban fel vagyunk készülve arra, hogy bölcsen hozzuk meg döntéseinket.

– Gregg Braden

Santa Fe, Új-Mexikó

Első fejezet

A szív ismeretlen világa:

Az új felfedezések egyre mélyebb rejtélyeket tárnak fel

„Ha a 20. század az agy évszázada volt…, akkor a 21. századnak a szív évszázadának kell lennie.”[1]

– Gary E. R. Schwartz és Linda G. Russek, a The Living Universe szerzői

Milyen következményekkel járna, ha kiderülne, hogy az emberi szív – a te szíved – szerepe több annál, mint hogy pusztán a vért keringesse a testedben?

Természetesen a szív betölti ezt a szerepet is, ellátja a szerveinket és a testünket alkotó mintegy ötvenbillió sejt mindegyikét vérrel, a legújabb felfedezések azonban arra utalnak, hogy a szív jóval több egyszerű szivattyúnál. Ha összehangoljuk a szívünket és az agyunkat, hogy mély intuícióra, prekognícióra (a jövő eseményeinek ismeretére) és a szív intelligenciájának közvetlen bölcsességére tegyünk szert, akkor azonnal túllépünk a hagyományos gondolkodásmód keretein, mind a hétköznapi élet, mind a problémamegoldás terén. Ezek a képességek egyben biztosítják a rezilienciát ahhoz, hogy egészségesen elfogadjuk életünk nagy változásait.

A következő oldalakon csak a felszínét kezdjük el kapargatni mindannak, ami akkor vár ránk, ha felfedezzük a szív csodálatosnak tűnő képességeit, amelyeket ma már a szív normális – jóllehet kevésbé nyilvánvaló – funkcióiként tartanak számon. Melyek a szív további olyan funkciói, amelyeket még csak most kezdünk felismerni? Minél többet tudunk meg erről, annál mélyebbé válik a rejtély.

Olyan világban élünk, ahol azok a dolgok, amelyek akár egyetlen emberöltővel ezelőtt is még rejtélyesnek – sőt lehetetlennek – tűntek, mára mindennapossá váltak. Egyetlen nemzedéken belül tanúi lehettünk például annak, hogy az emberi szervátültetés kivételes csodából hétköznapi rutinná válik, és évente több mint 30 000 szerv- és szövetátültetést hajtanak végre.[2] Az élet kódjáról alkotott ismereteink a DNS kettős spiráljának 1953-ban történt felfedezésétől mára odáig fejlődtek, hogy ma képesek vagyunk egy könyvből származó digitális információt közvetlenül az élő baktériumok genetikai kódjába beilleszteni, majd több mint húsz generációval később visszanyerni és elolvasni, ugyanis tökéletesen megmarad a DNS-ben.[3] Mindezen áttörések és sok más képességünk fejlődésének sikere miatt a tudósok úgy érzik, jó úton járunk a sejtek, az élet és a test működésének alapvető megismerése felé. Úgy gondoljuk, nem tudtuk volna elérni mindazt, amit elértünk, ha az alapok nem lennének helyesek.

Az az új felfedezés, amely e fejezet lényegét alkotja, pontosan az efféle gondolkodásmód miatt hatott meglepetésként számos tudósra és hétköznapi emberre. Neil deGrasse Tyson fizikus tökéletesen írta le a helyzetet a következő szavakkal: „A tudomány végső lényege a felfedezés, a legjobb felfedezések pedig azok, amelyekre nem is számít az ember.”[4] Minthogy a tudósok már közel ötven éve sikeresen tudják meghosszabbítani az ember életét szívátültetéssel, a szívről alkotott elképzeléseink gyökeres változása meglehetősen valószínűtlennek tűnt. A szív alapú intelligencia új bizonyítékai azonban elkerülhetetlenné tették a szemléletváltást.

A szív ismeretlen világa

Egy, a szív belsejével kapcsolatos friss felfedezés következményei alapjaiban rengetik meg mindazt, amit eddig a szívnek az életünkben és a testünkben betöltött szerepéről hittünk. Minden attól függ, hogy hogyan válaszolunk arra az alapvető kérdésre, hogy mi a test fő szerve?

Ha erre a kérdésre azt feleled, hogy „az agy”, akkor nem vagy egyedül. Ha az átlagembert megkérdezik, hogy melyik az a szerv, amely a test legfontosabb funkcióit irányítja, a válasz legtöbbször ugyanaz: „az agy”. Az agy az emberi test fő szerve – naná! És egyáltalán nem meglepő, hogy ezt a választ kapjuk.

Az ötszáz évvel ezelőtt élt Leonardo da Vinci korától egészen az 1990-es évek végéig szerte a nyugati világban azt hitték, hogy az agy az a „karmester”, aki a testfunkciók szimfóniáját vezényli, aki életben tart minket és gondoskodik jólétünkről. Ezt tanították nekünk. Ezt hitették el velünk. Ezt sulykolták belénk tekintélyt parancsolóan a tanáraink. Az orvosok és az egészségügyi dolgozók erre a premisszára alapozva döntenek élet és halál kérdésében. A legtöbben az agyat nevezik meg, ha megkérdezik tőlük, hogy mi a legfontosabb szerv a testben. Azt a meggyőződést, hogy az agy az emberi test fő szerve, a modern történelem leginnovatívabb tudósai, egyetemi intézményrendszere és gondolkodói is magukévá tették és támogatták, és ma is ez a nézet hatja át a mainstream gondolkodást.

A Cincinnati Egyetem Idegsebészeti Tanszékéhez tartozó Mayfield Klinika honlapján található egy oldal, Az agy anatómiája, amely gyönyörűen illusztrálja ezt a szemléletet.

Ez a titokzatos, másfél kilós szerv [az agy] irányítja a test minden szükséges funkcióját, fogadja és értelmezi a külvilágból érkező információkat, és testesíti meg az elme és lélek esszenciáját. Az intelligencia, a kreativitás, az érzelmek és az emlékek csupán néhány a számos funkció közül, amelyeket az agy irányít.[5]

Az a meggyőződés, miszerint az agy a test, az érzelmek és az emlékek irányítóközpontja, olyannyira széles körben elfogadott, és olyan mélyen beivódott a gondolkodásunkba, hogy gyakorlatilag fel sem merült a megkérdőjelezése – egészen mostanáig.

Lassan azonban kezd megváltozni mindaz, amit eddig tudni véltünk testünk fő szervéről. És nem véletlenül. Az ok egyszerű: az ebben a fejezetben leírt felfedezések és az évtizedek óta zajló kutatások azt bizonyítják, hogy az agy csupán egy része a teljes történetnek. Bár kétségtelenül igaz, hogy az agy ellát olyan funkciókat, mint az érzékelés, a mozgatás és az információfeldolgozás, továbbá hogy kémiai anyagokkal befolyásol mindent az alvástól és az éhségtől kezdve a szexuális vágyon át az immunrendszerünk erősségéig, az is igaz, hogy az agy nem képes egyedül mindezekre – az agy csupán része egy sokkal nagyobb történetnek, amely még nincs teljesen feltérképezve, és a zömét nem is tárták a nyilvánosság elé. Ez a történet a szívnél kezdődik.

Az emberi szív nem csak egy pumpa!

Az iskolában nekem még azt tanították, hogy a szív fő feladata a vér keringetése a szervezetben. Azt mondták, hogy a szív egyszerűen csak egy szivattyú, és hogy a feladata az, hogy életünk során folyamatosan pumpálja a vért, és közben emberi mércével mérve valami egészen rendkívüli teljesítményt nyújtson.

A felnőtt szív naponta átlagosan 101 000-szer ver, és mintegy 7200 liter vért keringet 10 000 kilométernyi artérián, véredényen és hajszáléren keresztül. Egyre több tudományos bizonyíték utal azonban arra, hogy a szivattyúzás, bármennyire fontos is, elhalványul a nemrégiben felfedezett további funkciók mellett. Más szóval, bár a szív valóban erőteljesen és hatékonyan pumpálja a vért a testben, a szivattyúzás nem feltétlenül az elsődleges feladata.

A szívnek a szervezetben betöltött szerepére vonatkozó tudományos vizsgálat már 1932-ben megnyitotta a kaput egy olyan vita előtt, amely a mai napig tart. Egy akkori tanulmányban a Harvard Egyetem tudósa, J. Bremer filmre vette a csirke testén keresztül áramló vér mozgását a fejlődés korai szakaszában.[6] Mégpedig olyan korai szakaszban, amikor a csirke szíve még el sem kezdett működni. A filmet az tette olyan kivételessé, hogy Bremer képes volt dokumentálni, ahogyan a vér a csirke testén keresztül áramlik, mégpedig magától, a szív pumpálása nélkül.

A rejtély megoldására irányuló további kísérletek, amelyeket hasonló embriókon végeztek, azt mutatták, hogy a vér nem egyenes vonalban, hanem spirális mozgások sorozataként, kis örvényáramokhoz hasonlóan áramlik. A vizsgálatok azt is kimutatták, hogy a mozgás még akár tíz perccel azután is folytatódott az egész szervezetben, hogy a szívet eltávolították a testből.[7]

Mindebből két kérdés is adódik: (1) Hogyan lehetséges, hogy a vér már az előtt áramlik az embrióban, hogy a szív működni kezdene? (2) Miért áramlik a vér még azután is, hogy magát a szívet eltávolították? Mi mozgathatja a vér mozgását? Érdekes módon ezekre a kérdésekre már több mint tíz évvel a harvardi film elkészülte előtt választ kaptunk. És a választ mindkettőre ugyanaz az ember adta meg, Rudolf Steiner osztrák származású filozófus és építész, a Waldorf nevelési és tanulási módszer megalkotója.

A 20-as évek elején Steiner a folyadékok, köztük a víz és a vér mozgását kutatta természetes környezetükben. Steiner felfedezte, majd később be is mutatta, hogy a folyadékok természetes állapotukban – például a víz a talajban, a vér az artériákban és a vénákban – szabadon mozognak egy olyan hatás következtében, amely magában a folyadékban keletkezik. És ahelyett, hogy egyenes vonalban áramlanának, ahogyan azt szabad szemmel érzékeljük, apró spirális mintákat követnek, amelyeket folyamatos mikroörvények hoznak létre, hogy fenntartsák az áramlást. Steiner úgy vélte, hogy ez a spirális mozgás oldja meg a vér szív segítsége nélkül történő áramlásának rejtélyét.

A Steiner által leírt örvénymozgást nagy léptékben a folyókban és patakokban figyelhetjük meg. Steiner munkája bebizonyította, hogy ugyanez az elv kisebb léptékben az élő test vénáiban és hajszálereiben áramló vérre is érvényes. Bár kutatásai ellentmondásosak voltak, alaposan és jól dokumentálta őket, ami kijelölte a további, pontosabb kutatások irányát. Steinert a maga korában olyannyira jelentősnek tartották, hogy meghívták, hogy Svájcban, a híres dornachi Goetheanumban (az antropozófiai mozgalom központjában) ossza meg felfedezéseit nagy tekintélyű orvosokkal. Előadásaiban Steiner bebizonyította, hogy nem a szív biztosítja az elsődleges erőt, amely a vért a nyomás segítségével áramoltatja a testben, hanem az magától áramlik, amit ő „biológiai lendületnek” nevezett – annak a spirális hatásnak, amelyet Bremer később, 1932-ben filmre vett.

Tehát, bár a szív mindenképpen szerepet játszik a folyamatban, Steiner azt állította, hogy inkább csak egyfajta erősítő funkciót tölt be, hogy lendületet adjon a vér eredendő mozgásához, de nem a mozgás fő oka. Steiner munkáját tudományos körökben soha nem cáfolták, és ma is ellentmondásos a megítélése. Amit a 20. század elején dokumentált, az egy olyan nyilvánvaló kérdés előtt nyitja meg a kaput, amely e fejezet lényegét érinti: Ha a szívnek nem az az elsődleges feladata a szervezetben, hogy a vért áramoltassa, akkor vajon mi?

Steiner felfedezésének következményei ma is fontos információkat nyújtanak a szív eddig feltérképezetlen folyamatairól és általában a természettel való kapcsolatunkról. Bár az orvostudomány a szív szerepét illetően egy mechanikusabb megközelítést választott, Steiner közel egy évszázaddal ezelőtti munkássága segít feltárni azokat a felmerülő rejtélyeket, amelyeket a modern gondolkodással nem lehet megmagyarázni. És bár javaslatai radikálisnak tűnhettek a 20-as és 30-as években, az a nézet, miszerint a szív több puszta szivattyúnál, már jóval azelőtt megszületett, hogy Steiner publikálta volna a felfedezéseit.

Más világokra nyíló kapu

Az őslakos és misztikus hagyományok szinte mindig és mindenhol úgy tartották, hogy a szív képviseli a legmélyebb bölcsességet, és a szív jelenti az e világon túli birodalmaknak a kapuját. A mai bibliafordítások például 878 alkalommal említik a szívet, és a 66 könyvből 59-ben szerepel a szív szó. Az Ószövetség a szívet a bölcsesség mély forrásaként írja le, amelynek értelmezéséhez kiművelt tudásra van szükség. A Példabeszédek könyve szerint „mély víz az ember szívének szándéka, de a bölcs ember kimeregeti azt”.[8] Ugyanezt az érzést fejezi ki az észak-amerikai omahák bölcsessége, akik azt tanácsolják: „Kérdezz szívből, és a szívből kapsz választ.” A mahájána buddhista hagyományok Lótusz-szútrája a „szív rejtett kincséről” tanít. A kommentár úgy fogalmaz, hogy „olyan hatalmas, mint maga a világegyetem, amely eloszlatja a tehetetlenség érzését”.[9]

Az egyiptomi Halottak Könyve néven ismert szöveggyűjtemény (eredeti címén „A fénybe való felemelkedés könyve”) egyes passzusaiban az ősi példabeszédek szavaiból egy olyan szertartást ismerünk meg, amely arról szól, hogy mi történik a szívvel a halál idején. Ezt a szertartást „a szív megmérettetésének” hívják. Célja, hogy megállapítsák, hogy a meghalt személy szelleme továbbjut-e a túlvilágra. A következő oldalon található 1.1. ábrán egy gyönyörűen kidolgozott papiruszon Anubisz, a sakálfejű isten látható, amint egy mérlegen vizsgálja az elhunyt szívét. Ezen a konkrét képen egy közelebbről meg nem nevezett nő szívéről van szó. A mérleg bal oldalán az íbiszfejű Thot, az istenek írnoka felügyeli az eljárást és jegyzi fel az eredményt.

A mérleg jobb serpenyőjében a nő szíve látható. A másik serpenyőben csupán egy madártoll fekszik, amely az igazság és az igazságosság elvét, a maatot jelképezi. A szertartás célja, hogy kiderüljön, a nő élete során elkövetett jótettei olyan szívet eredményeztek-e, amely egyensúlyban van a toll által képviselt igazsággal és igazságossággal, avagy tettei annyira megterhelték a szívét, hogy az többet nyom, mint a toll. Thottól jobbra látjuk az éhes fenevadat, Ammitot, amint az eredményt várja. Ha a szívet megterhelik a rossz cselekedetek, a mérleg lebillen, a nőt pedig azon nyomban felfalja Ammit. Ha a szív olyan könnyű, mint a toll, a nő továbbmehet a túlvilágra.

Ez az egyik legrégebbi és legvilágosabb ábrázolása annak az elképzelésnek, miszerint a szív az élet minőségével, a személyes emlékezettel és a földi világban elkövetett erkölcsi tettekkel áll összefüggésben. A szertartás ábrázolása szépen szemlélteti azt a hitet, amelyet az ókori egyiptomiak és számos más hagyomány régóta vallottak a szívnek az életben betöltött szerepéről.

Az emberi szívet évezredeken át a gondolkodás, az érzelmek, az emlékezet és a személyiség központjának tekintették – vagyis a test fő szervének. A szív szerepének tiszteletére hagyományokat alakítottak ki és adtak tovább nemzedékről nemzedékre. Szertartásokat végeztek, és olyan technikákat fejlesztettek ki, amelyek a szívnek az intuíció és a gyógyítás csatornájaként történő felhasználására szolgálnak.

1.1. ábra. Az egyiptomi Halottak Könyvéből vett részlet, amely a szív halál utáni mérlegelését mutatja. Az eljárás célja, hogy megállapítsák, a lélek továbbmehet-e a túlvilágra.

Forrás: Getty Images

Ez a nézet csak a legújabb kori történelemben változott meg. Az önismeret felé vezető út egy ingamozgást járt be. A mi nemzedékünk azt tapasztalta, hogy a szívről vallott gondolkodás ingája a szívnek mint elszigetelt szivattyúnak a szélsőséges nézete felé lendült, amelyet szervizelni és cserélni lehet, mint egy gépet, ha elöregszik. És most ugyanaz a tudományos gondolkodás, amely egykor ezt a szélsőséges nézetet részesítette előnyben, visszatér ahhoz a véleményhez, hogy a szív a gondolkodás szerve, így az inga újra egyensúlyba kerül. Ez az egyensúly arra ösztönöz, hogy újragondoljuk a modern elképzeléseket arról, hogy melyik szervet tekinthetjük valójában az emberi test urának.

Melyik szerv uralja a testet – a szív vagy az agy?

Több mint 3000 évvel az egyiptomi Halottak Könyvének keletkezése után Leonardo da Vinci festő, szobrász és feltaláló végezte az első tudományos kísérleteket az emberi testen. Különösen az agy érdekelte: mi a szerepe és hogyan működik? Lenyűgözte, hogy az agy közvetlenül kapcsolódik a test oly sok részéhez, beleértve a szívet is, sőt úgy vélte, hogy a léleknek is otthont adhat, amíg a test él. Bár Leonardo nyilvánvalóan nem rendelkezett azokkal a technológiai eszközökkel, amelyek ma megkönnyítik a kutatást – úgy, mint a röntgen vagy az MRI –, volt azonban egy hatalmas előnye, amely azóta elveszett. Ez az előny egy sajátos gondolkodásmódból fakad.

A modern gondolkodással ellentétben, amely élesen elválasztja a tudományt a művészettől, Leonardo da Vinci ragaszkodott ahhoz, hogy a két megismerési mód kiegészíti egymást – sőt mindkettőre szükség van, ha el akarunk sajátítani egy adott tudományterületet. Leonardo művészi képességei például lehetővé tették, hogy modern fényképezőgép nélkül dokumentálja az állati és emberi tetemekkel végzett munkáját, és hogy rögzítse, amit a laboratóriumban megtudott, így megossza tanítványaival és a jövő nemzedékeivel tudását. E képességek együttes megléte vezetett oda, hogy Leonardo da Vinci megalkotta az első tudományos illusztrációt a szív és a test főbb szervei közötti kapcsolatról. Mindezt pedig rendkívül újszerűen tette.

Egy ökör tetemének boncolása során Leonardo arra gondolt, hogy ha forró viaszt önt közvetlenül az agy üregeibe, akkor láthatja, hogyan kapcsolódik egymáshoz a vénák, artériák és hajszálerek hálózata. Amíg a viasz folyékony volt, ugyanúgy áramlott át az ereken és a hajszálereken, mint egykor a vér az élő ökörben. Ahogy a viasz kihűlt, egy háromdimenziós modell jött létre, amely megmutatta, hogy a vér milyen utat járt be az agyban.

Ez azért volt jelentős kísérlet, mivel Leonardo modellje túlmutatott azokon az elméleteken, amelyek szerint az agy egy magányos, elszigetelt szerv a fejben. A viaszmodell világosan megmutatta, hogy az agy egy központi kapcsolódási pont – egy útkereszteződés, amely közvetlenül összeköti az idegeket és a vérereket a test más részeivel, beleértve a szívet is. Ennyiben Leonardónak tökéletesen igaza volt. Az általa feltárt kapcsolatok segítettek a korabeli tudósoknak és orvosoknak helyesebb döntéseket hozni élet és halál kérdésében, amikor háborús sérüléseket kellett ellátni vagy betegségeket kellett kezelni.

A történet további része az, ahol Leonardónak „nagyjából” igaza volt.

Bár a viaszmodellek kirajzolták a főbb szervek közötti fizikai kapcsolatrendszert, azt már nem tudták megmutatni, hogy mi történik magukon az egyes kapcsolatokon belül. A maga idejében Leonardo nem tudta érzékelni sem az elektromos jeleket, sem az élő, dobogó szív által keltett finom impulzushullámokat, amelyek az általa felfedezett pályákon haladnak. E korlátok miatt arra a következtetésre jutott, hogy mivel az agy ilyen szoros összeköttetésben áll a többi szervvel, az agynak kell lennie a test központi szervének. Módszere és modelljei pedig annyira meggyőzőek voltak, hogy következtetése több mint 500 éven át az élettan és az orvostudomány alaptétele maradt.

A Leonardo da Vinci óta eltelt több mint öt évszázadban az a meggyőződés alakult ki, hogy mindent – attól kezdve, hogy mikor ébredünk fel és mikor alszunk el, hogy mennyit és milyen gyorsan növünk, hogy hogyan működik az immunrendszerünk, a szexualitásunk és az érzékelésünk – az agy szabályozza. Kétségtelen, hogy az agy szerepe ezekben és még sok más funkcióban egyértelműen dokumentált. A kulcs azonban az, hogy az agy nem önállóan működik. Az a meglepő felfedezés, miszerint a szívben található ideghálózat – a szívben levő, agyhoz hasonló sejtek – kommunikálnak az aggyal, megváltoztatta a test „központi szervéről” alkotott elképzeléseinket.

Egyre több bizonyíték utal arra, hogy az agy csupán részben uralja az életünket és egyensúlyunkat fenntartó funkciókat, és a szívvel osztozik meg az uralkodó szerepkörén.

Egyre több bizonyíték utal arra, hogy a szív és az agy közösen tölti be a test központi szerveinek szerepét – két különálló szervről van szó, amelyeket közös információs hálózat köt össze.

Ennek ismeretében nem meglepő, hogy a szív ilyen fontos szerepet játszik a szervezetben. Elvégre a szív, és nem az agy az első szerv, amely a méhen belül, körülbelül hat héttel a fogantatás után kialakul. És az első szívdobbanásunkból származó impulzus az, ami elindítja a testünk többi szervének kialakulásához vezető fejlődési folyamatot. Ahogy fejlődünk, a szív elkezd az aggyal összhangban működni, és szabályozni ezeket a létfontosságú élettani funkciókat, mégpedig oly módon, amelyet a tudomány még csak most kezd felismerni. Ma már tudjuk, hogy a szív a hagyományos technológiával látható és mérhető fizikai szivattyúzásnál sokkal többre képes. Az agysejtekhez hasonló speciális sejtek felfedezése a szívben új és érdekes lehetőségek előtt nyitotta meg a kaput a szív emberi szervezetben betöltött szerepével kapcsolatban.

A szívben lévő „miniagy”

1991-ben egy lektorált folyóiratban megjelent egy tudományos felfedezés, amely eloszlatta a szívnek a szervezetben betöltött sokrétű szerepével kapcsolatban fennálló kétségeket. Már a cikk címe is sejteti a felfedezést: „Neurokardiológia”. A publikáció a szív és az agy közötti szoros kapcsolatról szól, leírja ezt az erős kapcsolatot, amelyet korábban nem ismertek fel. Egy tudóscsoport dr. J. Andrew Armour, a Montreali Egyetem munkatársa vezetésével felfedezte, hogy mintegy 40 000 speciális neuron – az úgynevezett szenzoros neuritok – kommunikációs hálózatot alkotnak a szíven belül. Az egyértelműség kedvéért: a neuron, avagy idegsejt kifejezés olyan specializált sejtet jelent, amely úgy gerjeszthető (elektromosan stimulálható), hogy képes információt megosztani a szervezet más sejtjeivel. Bár a neuronok nagy száma természetesen az agyban és a gerincvelő mentén koncentrálódik, ma már tudjuk, hogy megtalálhatók a szívben és kisebb számban más szervekben is, ami új távlatokat nyit a testben zajló kommunikáció megismerésében. A neuritok (axon és dendritek) olyan apró nyúlványok, amelyek magából a neuron sejttestéből indulnak ki, és különböző funkciókat látnak el. Van, ami a neurontól továbbítja az információt más sejtekhez (axon), mások pedig különböző forrásokból érkező jeleket érzékelnek, és azokat a neuronhoz szállítják (dendritek). Ez a felfedezés azért olyan kivételes, mert a szívben található neuritok számos olyan funkciót töltenek be, amelyek az agyban is megtalálhatók.

1.2. ábra. Egy neuron, amelyen a különböző nyúlványok (neuritok) láthatók: a bal oldalon a dendritek, amelyek információt továbbítanak a sejttesthez, a jobb oldalon pedig az axon, amely a sejttesttől továbbítja az információt.

Forrás: köztulajdon

Egyszerűbben fogalmazva, Armour és csapata felfedezte azt, amit azóta a szívben lévő „miniagy” néven ismerünk. A miniagyat a specializált neuritok teszik lehetővé. A felfedezést elérő tudósok szavaival élve, „a »szívagy« az idegek, neurotranszmitterek, fehérjék és támasztósejtek bonyolult hálózata, amely hasonló a tulajdonképpeni agyban található hálózathoz”.[10]

A szívagy egyik legfontosabb szerepe, hogy érzékelje a szervezetben bekövetkező változásokat, például a hormonok és más vegyi anyagok szintjét, majd ezeket a változásokat közölje az aggyal, hogy az ennek megfelelően tudja kielégíteni az igényeinket. A szívagy ezt úgy teszi, hogy a test kommunikációs nyelvét – a kémia nyelvét – az idegrendszer elektromos nyelvére fordítja le, hogy az agy is megértse. A szív kódolt üzenetei tájékoztatják az agyat arról, hogy például mikor van szükség több adrenalinra egy stresszhelyzetben, vagy mikor biztonságos kevesebb adrenalint termelni és az erősebb immunválasz kialakítására koncentrálni. Amióta felfedezték a szívben lévő miniagyat, számos olyan funkcióban betöltött szerepe is napvilágra került, amelyet korábban a tudomány nem szívesen ismert el.

Többek között a következő funkciókról van szó:

• A „szívintelligenciaként” is ismert szív alapú bölcsesség

• A mély intuíció tudatos elősegítése

• A prekognitív képességek lehetővé és tudatossá tétele

• A szív kommunikációjának irányítása a test más szerveiben lévő szenzoros neuritok útján

A szív miniagya két különböző, ám egymással mégis összefüggő módon működik. Képes…

1. … a koponyaagytól függetlenül gondolkodni, tanulni, emlékezni, sőt, önállóan érzékelni a belső és külső világunkat;

2. … a koponyaaggyal harmóniában együttműködni, és a két különálló szerv által közösen használt ideghálózatot működtetni.

Dr. Armour felfedezése örökre megváltoztatta azt, ahogyan önmagunkról gondolkodunk. Új távlatokba helyezi képességeinket a szív és az agy testben betöltött szerepének tükrében. Dr. Armour saját szavaival élve: „Az elmúlt években világossá vált, hogy a szív és az agy között kifinomult, kétirányú kommunikáció zajlik, és egymás működését egyaránt befolyásolják.”[11]

A neurokardiológia az az új tudományterület, amely azt kutatja, hogy mit is jelent pontosan ez a felfedezés, és még csak most kezd felzárkózni mindennapi tapasztalataink valóságához. Ez különösen akkor válik nyilvánvalóvá, ha megvizsgáljuk az ehhez kapcsolódó legősibb és legbecsesebb spirituális hagyományainkat.

Amint azt már korábban említettem ebben a fejezetben, az őslakos hagyományok régóta úgy tartják, hogy a szív sokkal fontosabb szerepet játszik egy egyszerű pumpánál. Bár ezek a hagyományok a szív szivattyúszerepét sem tagadják, az ősi bölcsességek kiemelik a szívnek a pumpán túli erényeit. A régi tanítások szinte mindig azt vallják, hogy a szív közvetlen befolyással van személyiségünkre, mindennapi életünkre és arra a képességünkre, hogy erkölcsi döntéseket hozzunk, vagyis hogy el tudjuk választani a jót a rossztól, a helyest a helytelentől.

A kopt Szent Makariosz, a nevét viselő ókori egyiptomi kolostor alapítója szemléletesen ragadta meg a szívben rejlő lehetőségek nagyságát, amikor azt mondta:

A szív csupán egy apró edény, és mégis ott vannak benne a sárkányok, az oroszlánok, a mérges állatok, ott van a gonoszság minden kincse; és ott vannak a rögös, egyenetlen utak, a szakadékok; és ugyanígy ott van Isten, az angyalok, az élet és az ország, ott a világosság és ott vannak az apostolok, a mennyei városok, a kincsek – ott van minden.[12]

A Szent Makariosz említette „minden” közé kell sorolnunk azokat az új felfedezéseket is, amelyek felismerik a szív azon képességét, hogy emlékezni tud az élet eseményeire – még akkor is, ha a szerv már nincs annak a személynek a testében, aki ezeket az eseményeket átélte.

A szív ugyanaz, csak a test más: az emlékek megmaradnak

Az emberi szívátültetés egyik rejtélye, hogy a szív, miután eltávolították az eredeti testből, tovább ver, és képes újra működni, ha új testbe helyezik. A rejtély lényege a következő: ha az agy valóban a test fő szerve, amely utasításokat küld a szívnek, akkor hogyan képes a szív továbbra is működni, miután elveszítette a kapcsolatot az utasításokat adó aggyal?

A következő valós beszámolók és a belőlük következő felfedezések megvilágítják ezt a rejtélyt, és mélyebb betekintést engednek szívünk életünkben betöltött szerepébe.

Az első sikeres emberi szívátültetésre 1967. december 3-án került sor a dél-afrikai Fokvárosban. E napon dr. Christian Barnard egy autóbalesetben meghalt 25 éves nő szívét ültette át Louis Washkansky, egy 53 éves, szívbeteg férfi testébe. Orvosi szempontból az eljárás elsöprő sikert aratott. A transzplantáció sikeres volt, a nő szíve azonnal elkezdett működni a férfi testében, ahogyan azt a transzplantációs csapat várta.

Minden transzplantációnál, így Washkanskynál is az az egyik legnagyobb probléma, hogy a szívet (vagy bármilyen más szervet) megkapó személy immunrendszere nem ismeri fel az új szervet sajátjaként, és megpróbálja kilökni az „idegen” szövetet. Ezért az orvosok speciális gyógyszerek segítségével elnyomják a recipiens immunrendszerét, és „ráveszik” a szervezetet, hogy elfogadja az új szervet. A jó hír az, hogy ez a technika hatékonyan csökkenti a kilökődés esélyét. A sikernek azonban nagy ára van. A súlyosan legyengült immunrendszerrel az új szervet kapó személy kiszolgáltatottá válik az olyan fertőzéseknek, mint egy közönséges megfázás, az influenza vagy a tüdőgyulladás.

Pontosan ez történt a világ első emberi szívátültetésénél is. Bár Louis Washkansky új szíve az utolsó leheletéig tökéletesen működött, 18 nappal a transzplantáció után egy tüdőgyulladás szövődményei miatt meghalt. A több mint két hétig tartó életben maradása azonban bebizonyította, hogy a szervátültetés életképes lehetőség olyan esetekben, amikor egy egyébként egészséges szervezet baleset vagy betegség miatt elveszíti valamely szervét.

A dr. Barnard első transzplantációját követő évtizedekben az eljárást addig módosítgatták és tökéletesítették, hogy ma már rutinszerűen történnek szívátültetések. 2014-ben körülbelül 5000 szívátültetést végeztek a világon. És bár ez a szám magasnak tűnik, ha összevetjük azzal az 50 000 emberrel, akik donorra várnak, egyértelmű, hogy a szervdonorok iránti igény a belátható jövőben is magas marad.

Azért mesélem el a szívátültetések hátterét, mert közvetlenül kapcsolódik e fejezet témájához. Az első beavatkozások óta mindig is volt egy furcsa jelenség, amelyet ma már az orvostársadalom is elismer a szívátültetés lehetséges mellékhatásaként. Az egyik legkorábbi példát egy Claire Sylvia nevű nő saját tapasztalata szolgáltatta, aki 1988-ban esett át szívátültetésen. A Change of Heart: A Memoir (magyarul: A szív hangjai, Alexandra, 1998) című könyve személyes beszámoló arról, hogy az emlékek hogyan őrződnek meg az emberi szívben.

Sylvia, aki egykor hivatásos táncos volt, egy olyan donor szívét és tüdejét kapta meg, akinek a kilétét kezdetben nem hozták nyilvánosságra. Nem sokkal a műtétje után olyan ételeket kezdett el kívánni, amelyekhez korábban soha nem vonzódott különösebben, például a csirkefalatkákhoz és a zöldpaprikához. Mi több, Sylvia egészen konkrétan és megmagyarázhatatlanul a KFC étteremlánc csirkefalatkáira sóvárgott. Mivel a műtétje előtt soha nem vonzották az ilyen ételek, barátai, családtagjai és orvosa értetlenül álltak előtte.

Közvetlenül a műtétje előtt közölték vele, hogy egy motorbalesetben elhunyt fiatalember szerveit kapja. Bár a donorok adatait általában nem osztják meg a páciensekkel, Sylvia utánajárt az információnak, és egy helyi gyászjelentésből megtudta a fiatalember kilétét, innen pedig a szülei címét. A náluk tett látogatás során Sylvia megismerte a fiú, Tim életének egyes részleteit, akinek szíve és tüdeje most az ő testében működött. Ezek a részletek megerősítették benne azt, amit már intuitíve sejtett: Tim pontosan azt a fajta csirkefalatkát és zöldpaprikát szerette, ami után az utóbbi időben ő is sóvárgott.[13] Egyértelmű volt, hogy az ilyen ételek utáni vágyakozás Timből átkerült Sylviába. Ezt a jelenséget, amelynek révén a sóvárgás Sylviába került, emlékátvitelnek hívják.

Claire Sylvia története csupán az egyik legkorábbi és legjobban dokumentált beszámoló a szervátültetésen keresztül történő emlékezetátvitelről, amely megnyitotta az utat a jelenség komoly tanulmányozása, majd elfogadása előtt, és azóta számos további példa is napvilágra került. Minden esetben az új szívet kapott egyén személyiségének változása figyelhető meg. A változások igen sokszínűek lehetnek: megváltozhat az étrend, az ízlésvilág, a személyiségtípus – például társaságkedvelőből visszahúzódóvá –, sőt még a befogadó szexuális orientációja is, és mindez a donor hajlamait és életmódját tükrözi.

És bár a személyiség és a szexuális orientáció változásai már önmagukban is lenyűgözőek, a történeteknek ezzel még nincs vége. Úgy tűnik, hogy életünk érzelmi tartalmai olyan mélyen beleivódtak szívünk emlékezetébe, hogy a szívátültetés során a szívet befogadó személy mindent tökéletesen tisztán megőriz, és gyakran újra is él bizonyos élményeket. Bár a szívemlékezet-elméletek szkeptikusai több alternatív magyarázattal álltak elő a transzplantáció utáni személyiség- és életmódbeli változásokra – például a gyógyszerek mellékhatásainak vagy tudat alatti hatásoknak tulajdonítják őket –, létezik egy különleges élmény, amelyet a hitetlenkedők elméleteivel nem lehet megmagyarázni. Ez a dokumentált esettörténet az, ami ahhoz vezetett, hogy az emlékátvitel létezését végül a transzplantációval szükségszerűen együtt járó jelenségnek fogadják el, és ne csupán furcsa, véletlen egybeesésnek tulajdonítsák.

Dr. Paul Pearsall neuropszichológus 1999-ben The Heart’s Code: Tapping the Wisdom and Power of Our Heart Energy (A szív kódja: Szívünk energiájának bölcsessége és ereje) címen úttörő könyvet adott ki, amelyben a szívemlékezet esettörténeteit dokumentálta. Ebben a könyvben a való életből vett beszámolókat gyűjtött össze olyan emlékekről, álmokról, sőt rémálmokról, amelyeket szívátültetésen átesett emberek éltek át. Az egyik beszámolót az tette olyan rendkívülivé, hogy a befogadó élményeit tényszerű, a donor életében megtörtént eseményekkel lehetett igazolni. Az eset főszereplője egy nyolcéves kislány, aki egy nála két évvel idősebb lánytól kapott szívet.

A fiatal lány a műtét után szinte azonnal élénk és ijesztő rémálmokat kezdett tapasztalni, amelyekben üldözték, megtámadták és megölték őt. Bár a transzplantáció technikailag sikeres volt, a pszichológiai jelenség nem akart abbamaradni. A lányt végül pszichiáterhez utalták mentálhigiénés vizsgálatra. A fiatal lány által leírt események és képek annyira világosak, következetesek és részletesek voltak, hogy a pszichiáter meg volt győződve arról, hogy az álmok nem csupán a transzplantáció különös melléktermékei. Úgy érezte, hogy a lány egy valós életben megélt élmény emlékét írja le. A kérdés az volt: Kihez tartozott ez az emlék?

Végül a bűnüldöző szerveket is bevonták az ügybe, és hamar kiderült, hogy a lány egy megoldatlan gyilkosság részleteit mesélte el, amely a városban történt. A lány elmondta a gyilkosság helyének, idejének és körülményeinek részleteit. Még a támadás során elhangzott szavakat és a gyilkos nevét is megmondta. Az így megismert részletek alapján a rendőrség megtalált és letartóztatott egy férfit, aki megfelelt a személyleírásnak. Végül bíróság elé állították és elítélték annak a tízéves kislánynak a bántalmazásáért és meggyilkolásáért, akinek a szíve most a nyolcéves kislány testében dobogott.[14]

Azért mesélem el ezt a történetet, mert jól szemlélteti, hogy a szívben lévő agy nagyon is valóságos dolog, és hogy tud úgy működni, ahogyan a korábbi meggyőződés szerint egyedül a koponyaagy képes.

A szívben lévő „mini-agy” felfedezése és az immár bizonyított gondolkodási és emlékezési képességei a lehetőségek széles tárházát nyitották meg a szív rejtett erejével és az életünkben betöltött szerepével kapcsolatban. Több mint 150 éven keresztül úgy véltük, hogy a szív és az agy dominanciája egy vagy-vagy kérdés. A tudósok, mérnökök és analitikus problémamegoldók úgy érezték, hogy az agy a kulcs, és gyakran figyelmen kívül hagyták a szívet. Ugyanakkor a művészek, a zenészek és az intuitív gondolkodók úgy érezték, hogy a szív a kulcs, és könnyen elvetették az agy gondolkodási képességének fontosságát. Ma már nyilvánvaló, hogy ez a vagy-vagy gondolkodás miért nem működik. Az agy és a szív szétválasztása hiányos képet ad az emberről. Nyilvánvaló, hogy sokkal inkább arról van szó, hogy a két szerv együttműködik, mintsem arról, hogy kizárólag az egyik vagy a másik lenne a központi szerv. És minél többet tudunk arról, hogyan működik együtt a szív és az agy, annál közelebb kerülünk ahhoz, hogy feltárjuk a bennünk rejlő hatalmas lehetőségek titkait.

A Max Planck-mátrix

Az előző bekezdések szinte misztikusnak tűnő példákat hoztak fel a szív szerepére. És talán ezért is lehetett, hogy ezeket a képességeket a múltban nagyrészt a spiritualitás, a vallás és a miszticizmus területére száműzték. A tudomány elméletei és magyarázatai ugyanis elmaradtak azoktól a tényleges tapasztalatoktól, amelyeket az emberek átéltek. Az ESP-től (extraszenzoros észleléstől) és a prekogníciótól (jövőbe látástól) kezdve az anyai megérzésekig, amelyek megsúgják, ha fiaik és lányaik bajban vannak a csatatéren, mielőtt a hír eljutott volna a katonai parancsnokságra, évszázadok óta tapasztaljuk – és hasznosítjuk – a szív rendkívüli erejét. És ez nem is meglepő.

Ezek az élmények természetesek, és természetes részét képezik az emberi tapasztalásnak. A szív alapú bölcsesség létezésének tagadása azt jelenti, hogy tagadjuk lényünk egy létfontosságú részét. Az egyik fontos tényező, ami miatt a tudományos közösség kényelmetlenül érzi magát a szív alapú tapasztalatokkal szemben, az, hogy úgy tűnik, olyan területet érintenek, amelyet a tudomány mindeddig elkerült. Ez a terület egy olyan energiamező létezését feltételezi, amely összeköt minden létezőt, és lehetővé teszi az intuitív tapasztalást.