Oded Galor

A modern világ egyenlőtlenségének okai

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Oded Galor: The Journey of Humanity. The Origins of Wealth and Inequality
The Bodley Head, London, 2022

Text copyright © 2022 by Oded Galor
Hungarian translation © 2022 Bujdosó István
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Graph figures copyright © 2022 by Oded Galor
Illustrations copyright © 2022 by Ally Zhou
Borítóterv © Luke Bird

ISBN 978 963 604 122 9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Kiss Béla
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ericának

Tartalom

Az emberiség utazásának titkai

I. Az emberiség odisszeája

1. Első lépések

Teremtés

Kivonulás az emberiség bölcsőjéből

Az első telepesek

A civilizáció hajnala

2. A stagnálás korszaka

Malthus népességelmélete

Mezőgazdaság: a szükségszerű lépés

Népességingadozások

A gazdasági jégkorszak

3. Vihar a mélyben

Egyesített növekedéselmélet

A változás kerekei

4. Teljes gőzzel

A technológiai fejlődés felgyorsulása

Oktatás az iparosodás előtti korokban

Iparosodás és humántőke

A közoktatás kialakulása

Soha többé gyermekmunka

5. Metamorfózis

A demográfiai átmenet kiváltó okai

Családtörténetek

Fázisátalakulás

6. Az Ígéret földje

Az ipar alkonya

A növekedés kora

Növekedés és környezetszennyezés

Összefoglalás: a növekedés titka

II. A vagyon és az egyenlőtlenség eredete

7. Ragyogás és nyomor

Sokféle tényező

Rozsdás szerszámok

Kereskedelem, gyarmatosítás és egyenlőtlen fejlődés

Mélyen gyökerező tényezők

8. Az intézményrendszerek hatása

Nagy-Britannia felemelkedésének intézményi háttere

Intézményrendszerek és a hosszú távú fejlődés

A gyarmatosítás hagyatéka

Az intézményrendszerek eredete

9. A kulturális tényező

A kultúra ereje

A növekedés kultúrája

Kulturális tehetetlenség

Kultúra és jólét

10. Földrajzi vetület

Töredezett tájak és Európa felemelkedése

Az extraktív intézményrendszerek eredete

A kulturális sajátosságok földrajzi gyökerei

Az eltérő fejlődési pályák gyökerei

11. A mezőgazdasági forradalom hagyatéka

A neolitikus forradalom gyökerei és hatásai

Gabonaalapú civilizációk

A kezdeti előny elvesztése

A földrajzi dekrétum

12. Távol Afrikától

Az emberi faj sokszínűségének eredete

A diverzitás mérése

Sokszínűség és jólét

A múlt szorítása

Összefoglalás: az egyenlőtlenség titka

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

Az emberiség utazásának titkai

Egy mókus szalad végig a Brown Egyetem egyik velencei gótikus stílusú ablakpárkányán. Egy pillanatra megáll, és kíváncsi pillantást vet egy különös emberi lényre, aki azzal tölti az idejét, hogy könyvet ír, ahelyett hogy az élelemszerzés nemes feladatával foglalkozna. Ennek a kis mókusnak az ősei évezredekkel ezelőtt még Észak-Amerika érintetlen erdeiben tanyáztak. És akárcsak a felmenői, illetve a jelenben élő társai, ideje nagy részében élelmet gyűjt, igyekszik kitérni a ragadozók útjából, párt keres a szaporodáshoz, illetve menedéket az időjárás viszontagságai elől.

Ami azt illeti, az utóbbi 300 000 évben, amióta a Homo sapiens mint különálló faj megjelent a bolygón, az emberek élete sem különbözött sokban a mókusoknak a lét- és a fajfenntartás által meghatározott mindennapjaitól. Az életszínvonal általában a létminimum környékén mozgott, és ez szerte a világon szinte mit sem változott az évezredek során. De az utóbbi pár száz évben életmódunk drasztikus változásokon ment keresztül. Történelmi léptékkel mérve az emberiség életminősége egyik napról a másikra korábban soha nem látott magasságokba emelkedett.

Képzeljük el Jézus kortársait, akik kétezer évvel ezelőtt Jeruzsálemben éltek. Mi lenne, ha őket egy időgép az 1800-as évekbe repítené, és egyszer csak az oszmán-török uralom alatt álló Jeruzsálemben találnák magukat? Bizonyára elámulnának a pompázatos új városfal láttán, illetve döbbenettel vennék tudomásul a népességnövekedés mértékét, és rácsodálkoznának néhány újításra. De noha a 19. századi Jeruzsálem sokban különbözött római kori elődjétől, időutazóink viszonylag könnyen tudnának alkalmazkodni új környezetükhöz. Persze a viselkedésüket hozzá kellene igazítaniuk az új kulturális normákhoz, de valószínűleg könnyedén el tudnának helyezkedni a szakmájukban, amelyet az 1. század hajnalán tanultak ki, és egész jól elboldogulnának, az a tudás ugyanis, ami már rendelkezésükre állt az ókori Jeruzsálemben, még a 19. század fordulóján is nagyjából naprakésznek számított. És természetesen ugyanolyan kiszolgáltatottak lennének a különböző veszélyeknek, betegségeknek és természeti csapásoknak, mint annak idején a Római Birodalomban, sőt a várható élettartamuk sem sokban különbözne.

Most pedig képzeljük el, hogy időutazóinkat újra felkapja az időgép, és mindössze kétszáz évvel repíti tovább őket a jövőbe. A 21. századi Jeruzsálemtől már biztosan leesne az álluk. A szaktudásuk itt már elavultnak számítana, a legtöbb helyen csak úgy vállalhatnának munkát, ha lenne megfelelő képzettségük hozzá, illetve olyan technológiákat kellene használniuk nap mint nap, amelyek az ő szemükben boszorkányságnak tűnnének. Ráadásul, mivel ekkorra már megszűnt számos, a múltban még halálosnak számító betegség, a várható élettartamuk egyik pillanatról a másikra a duplájára emelkedne, ami teljesen más gondolkodásmódot, illetve az élettel kapcsolatban sokkal hosszabb távú tervezést igényel.

E két korszak között olyan hatalmas szakadék tátong, hogy nem is igazán tudjuk felfogni, milyen volt az a világ, amelyet nem olyan régen magunk mögött hagytunk. A 17. századi angol filozófus, Thomas Hobbes egyenesen úgy fogalmazott, hogy az emberi élet csúnya, állatias és rövid.1 Akkoriban minden negyedik újszülött még egyéves kora előtt meghalt a hidegtől, az elégtelen táplálkozás vagy valamilyen betegség következtében, sőt a nők is gyakran belehaltak a szülésbe, és a születéskor várható átlagos élettartam nemigen haladta meg a negyven évet. Egy olyan világ volt ez, amelyet elnyelt a sötétség, miután lement a nap, ahol a nők, a férfiak és a gyermekek naponta több órát töltöttek azzal, hogy az otthonukba szállítsák a vizet, csak nagyon ritkán mosakodtak, télen pedig szinte vágni lehetett a füstöt a házakban. Akkoriban a legtöbb ember még falvakban élt, csak nagy ritkán merészkedtek el nagyobb távolságokra a szülőhelyüktől, az étrendjük egyáltalán nem volt változatos, és ami volt, abból is csak kevés jutott, és nem tudtak írni-olvasni sem. Ebben a komor világban a gazdasági válság nem egyszerűen megszorításokat jelentett, hanem tömeges éhínséget és halált. Modern világunk hétköznapi nehézségei nevetségesnek tűnnek azokhoz a szörnyű csapásokhoz és tragédiákhoz képest, amelyeket a nem is olyan nagyon távoli őseinknek kellett elviselniük.

Sokáig úgy vélték, hogy az életszínvonal nagyjából egyenletes mértékben emelkedett az emberiség történelme folyamán. De ez nem igaz. Jóllehet a technológiai fejlődés tényleg fokozatosan ment végbe, sokáig ez egyáltalán nem tükröződött az életkörülmények változásában. Az életminőségnek az utóbbi évszázadokban megfigyelhető elképesztő javulása valójában egy pillanatok alatt végbement átalakulás eredménye.

Néhány évszázaddal ezelőtt a legtöbb ember élete sokkal inkább hasonlított az ezer évvel korábban élt felmenőinek – sőt a Földön mindenki másnak – az életére, mintsem a manapság élő utódaiéra. A 16. század fordulóján például egy angol földműves nagyjából ugyanúgy élt, mint egy 11. századi kínai jobbágy, egy ezerötszáz évvel ezelőtti maja gazdálkodó, egy az i. e. 4. században élt görög pásztor, egy ötezer évvel ezelőtti egyiptomi földműves vagy egy 11 000 évvel ezelőtt élt jerikói juhász. De a 19. század hajnala óta eltelt időszak alatt, ami a Homo sapiens megjelenése óta eltelt időnek parányi töredéke csupán, a várható élettartam több mint kétszeresére ugrott, az egy főre eső jövedelem mértéke pedig a leggazdagabb országokban a hússzorosára, illetve az egész világon átlagosan a tizennégyszeresére nőtt (1. ábra).2

Ez az azóta is folyamatos fejlődés olyan radikális változásokat hozott, hogy már nem is látjuk, milyen kivételes ez az időszak történelmünk többi korszakához képest. Vajon mi a növekedés titka? Mivel magyarázhatjuk az életminőségünknek szinte már felfoghatatlan mértékű emelkedését az utóbbi évszázadokban az egészség, a vagyonosodás és az oktatás terén, amelyhez képest minden más változás eltörpül, ami fajunk megjelenése óta ezeken a területeken végbement?

Thomas Malthus angol tudós 1798-ban egy valószínű elmélettel magyarázta meg, mi okozza azt, hogy az életszínvonal hosszú távon stagnál, és emiatt a társadalmak emberemlékezet óta szegénységben tengődnek. Malthus állítása szerint, valahányszor egy társadalom a technológiai újításoknak köszönhetően eljut odáig, hogy képes többletet termelni élelemből, az ennek következtében beálló életszínvonal-emelkedés csak ideiglenes lehet, mivel ez szükségszerűen az újszülöttek számának emelkedéséhez, illetve a halálozások számának csökkenéséhez vezet. Következésképpen csak idő kérdése, hogy a népességnövekedés feleméssze a megtermelt élelmiszertöbbletet, így az életkörülmények ismét romlani kezdenek, és eljutnak az eredeti szintre, vagyis a társadalom egy idő után ugyanolyan szegénységben tengődik majd, mint az új technológia bevezetése előtt.

1. ábra: A növekedés titka

Több évezredes stagnálás után az egy főre eső jövedelem növekedésében drámai változás figyelhető meg az utóbbi két évszázadban.3

Az ún. malthusi korszakban – azaz a legutóbbi időkben bekövetkezett óriási fejlődést megelőző időszakban – a technológiai vívmányok gyümölcseit elsősorban a nagyobb populációkban és a sűrűbben lakott területeken lehetett élvezni, de hatásuk a hosszú távú gazdasági felemelkedésre még itt is csak minimális volt. A népesség pedig akkor is növekedett, amikor az életszínvonal nem változott, hanem folyamatosan a létminimum környékén mozgott. Technológiájuk kifinomultságát, illetve földjeik terméshozamát illetően az egyes régiók közötti eltérések a népsűrűség mértékében tükröződtek, viszont ezeknek az életminőségre gyakorolt hatása pusztán átmeneti jelleggel bírt. Az pedig egyenesen a sors iróniájának nevezhető, hogy éppen akkor, amikor Malthus publikálta értekezését, és kijelentette, hogy ez a „szegénységcsapda” örökké fennmarad, az általa azonosított mechanizmusnak a társadalmakra gyakorolt hatása hirtelen drámaian lecsökkent, és a stagnálás helyébe a növekedés lépett.

De hogyan tört ki az emberi faj a szegénységcsapdából? Milyen erők vetettek véget az évezredes stagnálás időszakának? Lehetséges, hogy ha feltárjuk azokat az erőket, amelyek az elhúzódó gazdasági jégkorszak, illetve az azt követő gazdasági fellendülés hátterében álltak, magyarázatot kapunk arra is, hogy miért tapasztalunk ilyen óriási egyenlőtlenségeket az életkörülményekben szerte a világon?

Meggyőződésem, és a bizonyítékok is ezt támasztják alá, hogy a gazdagságban tapasztalható egyenlőtlenség okainak megértéséhez azonosítanunk kell azokat az erőket, amelyek a fejlődés egészének folyamata mögött állnak. Ezért kidolgoztam egy egyesített elméletet, amely megpróbálja az emberiség utazását a maga teljességében megragadni.4 S miközben megismerjük azokat az erőket, amelyek a stagnálás korszakából az életszínvonal folyamatos fejlődésének korszakába vezették az emberiséget, látni fogjuk, hogyan hat a távoli múlt az egyes országok sorsára.

Utunk első szakaszában a növekedés titkát tárjuk fel, és azt a mechanizmust figyeljük meg, amely arra kárhoztatta az emberi fajt, hogy történelmének nagy részében az emberi élet a létfenntartásra korlátozódjon, illetve azon erőket vesszük számba, amelyek végül lehetővé tették, hogy bizonyos társadalmak kitörjenek ebből a csapdából, és megvalósítsák azt a korábban soha nem látott gazdasági fellendülést, amelynek gyümölcsét a mai világ számos lakója élvezheti. Utunk kezdőpontja az emberiség kialakulása – a Homo sapiens megjelenése Kelet-Afrikában közel 300 000 évvel ezelőtt. Innen indulva sorra vesszük az emberiség utazásának legfőbb állomásait: a Homo sapiens kivándorlását Afrikából több tízezer évvel ezelőtt, az emberek szétszóródását a kontinenseken, az ezt követő időszakot, amikor a vadászó-gyűjtögető életmódot folytató törzsek letelepedtek, és földművelő közösségekké váltak, végül pedig a nem is olyan távoli múltban bekövetkezett ipari forradalmat és a demográfiai átmenetet.5

Az emberiség történelmében számtalan lenyűgöző részletet találhatunk: hatalmas civilizációk felemelkedését és bukását, karizmatikus uralkodókat, akik hadseregeikkel hatalmas területeket hódítottak meg, és óriási vereségeket szenvedtek el, művészeket, akik varázslatos kulturális örökséget hagytak az utókorra, filozófusokat és tudósokat, akik segítettek, hogy jobban megértsük a világegyetemet, és persze ott van a rengeteg emberi közösség, az a sok milliárd leélt élet, amely soha nem került reflektorfénybe. Könnyű elveszni a részletek végtelen tengerében, ezekben a hatalmas hullámokban és láthatatlan áramlatokban.

De ez a könyv a részletek helyett csak ezekre a felszín alatti áramlatokra koncentrál: azokra az erőkre, amelyek a fejlődés folyamatát irányították. Megmutatja, hogy ezek az erők, ha nem is voltak láthatóak, könyörtelenül működtek az emberiség történelme során, a hosszú gazdasági jégkorszakban, amíg az ipari forradalom technológiai vívmányai el nem juttatták a társadalmakat arra a pontra, amikor már nélkülözhetetlenné vált egy bizonyos alapszintű oktatás ahhoz, hogy az egyének egyáltalán képesek legyenek alkalmazkodni a gyorsan változó technológiai környezethez. A termékenységi ráta csökkenni kezdett, és az életszínvonal növekedése lerázta magáról a népességnövekedés ellensúlyozó hatását, ami hosszú távon is lehetővé tette a magas életszínvonal biztosítását, ami még napjainkban is tart.

Kutakodásunk központi kérdése fajunk fennmaradása a Földön. A malthusi korszakban a kedvezőtlen éghajlati viszonyok, valamint a különböző járványok könyörtelenül tizedelték a népességet. Ma viszont már a növekedési folyamatnak a környezetre gyakorolt romboló hatása, valamint a klímaváltozás ad okot aggodalomra, és veti fel a kérdést, hogy fajunk miként tarthatja fenn az elért életszínvonalat a jövőben, és hogyan tudja elkerülni, hogy a múltbéli demográfiai katasztrófák ismét bekövetkezzenek. E tekintetben megnyugtathatom az olvasót: az a fordulópont, amelyhez a világ a közelmúltban érkezett, vagyis a reprodukciós ráta tartós csökkenése, a „humántőke” képzésének, illetve a technológiai újítások megjelenésének felgyorsulása nagy valószínűséggel képessé teszi az emberiséget arra, hogy mérsékelje ezeket a káros hatásokat, és ez lesz az, ami hosszú távon biztosíthatja fajunk fennmaradását.

Érdekes módon viszont az utóbbi évszázadokban a jólét csak a világ egyes részein jelent meg. Ez a másik jelentős átalakulás, amely kizárólag az emberi fajra jellemző: az elképesztő egyenlőtlenség az egyes társadalmak között és azokon belül. Feltételezhetnénk, hogy ez azért történt így, mert az emberek a világ különböző részein más és más időpontokban szabadultak ki a stagnálás csapdájából. A nyugat-európai országokban, valamint Észak-Amerikában és Ausztráliában, Új-Zélandon már a 19. század elején ugrásszerűen javultak az életkörülmények, míg Ázsia, Afrika és Latin-Amerika legtöbb régiójában ez a fejlődés csak a 20. század második felében következett be (2. ábra). De vajon mi okozta azt, hogy a világ bizonyos részein ez a változás előbb következett be, mint másutt?

A növekedés titkának feltárása lehetővé teszi számunkra, hogy utunk második szakaszában górcső alá vegyük az egyenlőtlenség titkát – vagyis az egyes társadalmak fejlődési pályái közti eltéréseket, amelyek egyre növekvő életszínvonal-beli különbségeket eredményeztek az elmúlt kétszáz évben. A globális egyenlőtlenséghez vezető, mélyen gyökerező tényezők feltárása arra késztet bennünket, hogy hátraarcot csináljunk, és hatalmas lépésekkel elinduljunk vissza a régmúltba, egészen addig a pontig, ahol az egész elkezdődött: amikor a Homo sapiens több tízezer évvel ezelőtt kivándorolt Afrikából.

Számba vesszük mindazon intézményi, kulturális, földrajzi és társadalmi tényezőket, amelyek a régmúltban egymástól eltérő pályákra állították az egyes társadalmakat, így azok különböző időpontokban tudtak továbblépni a stagnálás korszakából, és amely tényezők ezzel előidézték a mai országok közötti egyenlőtlenség kialakulását. Bizonyos intézményi reformok a kritikus történelmi fordulópontokon időnként új fejlődési pályára állíthattak egy-egy országot, s ezzel szintén hozzájárultak a különbségek növekedéséhez. Ugyanígy az egymástól eltérő kulturális normák is hatással voltak arra, hogy különböző országokban különböző tempóban forogtak a történelem nagy fogaskerekei.6

2. ábra: Az egyenlőtlenség titka

Az egy főre eső jövedelem eltérései a világ különböző területein az utóbbi két évszázadban.7

De léteznek a régmúltban keresendő, még ezeknél is mélyebben rejlő tényezők, amelyek az alapját képezték egyes kulturális normák és politikai intézmények kialakulásának, illetve a technológiai paradigmaváltásoknak, amelyek aztán az egyes társadalmak felvirágzására már közvetlen hatást gyakoroltak. Az olyan földrajzi adottságok, mint a jó minőségű termőföld és az előnyös éghajlati viszonyok elősegítették a társadalom azon jellegzetességeinek kialakulását, amelyek elsősorban a növekedést támogatják – ilyen például az együttműködés, a bizalom, a nemek közti egyenlőség vagy a jövőorientált gondolkodás. A nagy ültetvények kialakítására alkalmas földterületek a kizsákmányolás és a rabszolgaság megjelenését, valamint az extraktív politikai rendszerek felemelkedését és fennmaradását segítették elő. Egyes területeken a fertőző betegségek negatívan hatottak a mezőgazdaság és az ipar termelékenységére, következésképp az ilyen országok kevesebbet fektettek az oktatásba, ami hosszú távon negatív hatással volt az életszínvonal emelkedésére. És míg a környezet biológiai diverzitása, amely nagyban segítette a letelepedett földművelő közösségek létrejöttét, jótékony hatással volt az iparosodás előtti időszakban a fejlődésre, a modern kori társadalmakban már nem fejtett ki semmilyen kedvező hatást.

De van még egy tényező, amely azon modern intézményi és kulturális sajátosságok mögött húzódik meg, amelyek a földrajzi adottságok mellett szintén alapvető fontossággal bírnak a gazdasági fejlődés szempontjából – mégpedig az egyes társadalmakon belüli sokszínűség mértéke, amely az újítások szempontjából előnyös, ugyanakkor a társadalmi kohézióra negatívan hat. A földrajzi adottságok szerepének feltárásához mintegy 12 000 évet utazunk vissza az időben, a mezőgazdasági forradalom hajnalára. A társadalmi diverzitás okainak és következményeinek vizsgálatához pedig még több tízezer évet kell visszamennünk, nagyjából odáig, amikor őseink elhagyták Afrika területét.

Természetesen nem ez az első, hogy valaki megpróbálja megragadni az emberi történelem alapjait. Olyan nagy gondolkodók, mint Platón, Hegel és Marx, mind amellett érveltek, hogy a történelem megkerülhetetlen, egyetemes törvények szerint halad, de gyakran figyelmen kívül hagyták azt a tényt, hogy az egyes társadalmak maguk is képesek formálni a sorsukat.8 Ez a könyv nem állítja azt, hogy az emberiség szükségszerűen az utópia vagy a disztópia felé menetel, és nem is szándékozik erkölcsi ítéletet mondani az emberiség utazásának irányáról, illetve annak következményeiről. Elég, ha annyit kimondunk, hogy modern korunk folyamatos életszínvonal-emelkedése korántsem jelenti azt, hogy elértük a Kánaánt, ahol nem léteznek társadalmi és politikai súrlódások. A hatalmas egyenlőtlenségek és igazságtalanságok továbbra is fennállnak.

E könyv célja, hogy segítsen megérteni az egyes országok között tapasztalható óriási egyenlőtlenségek végső okait, és talán enyhíteni is ezek mértékét, illetve hogy tudományosan megalapozott, tárgyilagos képet fessen az egyes társadalmak fejlődéséről a Homo sapiens megjelenése óta. Összhangban azzal a kulturális hagyománnyal, amely a technológiai fejlődést haladásnak tekinti,9 a jelen vizsgálatból fakadó perspektíva alapvetően reményteli a társadalmak átfogó fejlődési pályáját illetően.

És jóllehet az emberiség utazásának teljes hosszára összpontosítok, eszemben sincs bagatellizálni az egyes társadalmak között és bennük fennálló egyenlőtlenséget, sokkal inkább szeretném az olvasókat olyan tudással felvértezni, amely lehetővé teszi számunkra, hogy konkrét lépéseket tegyünk a szegénység és az igazságtalanság felszámolására, illetve hozzájáruljunk az emberiség egészének jólétéhez. Ahogy a könyvben egyértelműen kifejtem: noha a háttérben működő, hatalmas erők a jövőben is könyörtelenül kifejtik majd hatásukat, és meghatározzák az emberiség fejlődésének útját, az oktatásban, a toleranciában és a nemek közti nagyobb egyenlőség biztosításában rejlik a kulcs, amelynek segítségével az emberiség az elkövetkező évtizedekben és évszázadokban megvalósíthatja az egyetemes jólét korszakát.

I.
Az emberiség odisszeája

1. Első lépések

Ahogy felfelé kaptatunk a mai Izrael területén a Kármel-hegyi barlangokhoz vezető, kanyargós ösvényen, nem nehéz elképzelni, milyen fenséges lehetett ez a vidék a történelem előtti időkben. A mediterrán éghajlatnak köszönhetően minden évszakban kellemes volt az idő, nem voltak nagy hőmérséklet-ingadozások. A hegyek között kígyózó patak a zöldellő völgyekben kimeríthetetlen ivóvízforrást biztosított. A hegység mellett húzódó erdőben szarvasra, gazellára, orrszarvúra és vaddisznóra is lehetett vadászni, a tenger és a szamáriai hegyek közötti keskeny szakaszon pedig őskori gabonafajták és gyümölcsfák hozták bő termésüket. A Kármel-hegyi barlangok a meleg éghajlat, az ökológiai sokféleség és az itt található nyersanyagok miatt évezredeken át rengeteg vadászó-gyűjtögető törzsnek biztosítottak ideális otthont. A ma már a világörökség részét képező barlangokban talált maradványok tanúsága szerint több százezer éven át éltek itt különböző embercsoportok, sőt minden bizonnyal itt találkozott a Homo sapiens és a Neander-völgyi ember is.1

Az itt és a Föld egyéb területein feltárt régészeti leletek mind azt mutatják, hogy az ősemberek és az első anatómiailag modern emberek lassan, de folyamatosan sajátítottak el új képességeket: megtanultak bánni a tűzzel, egyre kifinomultabb pengéket, baltákat készítettek, kovakőből és mészkőből különböző szerszámokat és műalkotásokat hoztak létre.2 E kulturális és technológiai fejlődésnek az egyik mozgatórugója, amely az embert végül emberré tette, és megkülönböztette a többi fajtól, az emberi agy evolúciója volt.

Teremtés

Az emberi agy rendkívüli: hatalmas, tömör és sokkal összetettebb, mint bármely másik faj agya. Az utóbbi hatmillió év során a mérete megháromszorozódott, de a legtöbb változás 200–800 000 évvel ezelőtt zajlott le benne, azaz nagyrészt már a Homo sapiens megjelenése előtt.

Vajon miért bővültek ilyen jelentős mértékben az emberi agy képességei az emberi faj története során? Első pillantásra a válasz magától értetődőnek tűnhet: ahogy az agyunk fejlődött, egyre nagyobb biztonságot és jólétet tudtunk teremteni magunknak, amire egyetlen másik faj sem volt képes a Földön. Csakhogy a valóság nem ilyen egyszerű. Ha ugyanis egy olyan agy, amely valamelyest hasonlít az emberére, valóban ilyen egyértelműen növeli a túlélési esélyeket, akkor a több milliárd évnyi evolúció hogyhogy nem termelt ki egyetlen másik olyan fajt sem a földön, amely hasonló agyszerkezettel büszkélkedhet, mint az ember?

Gondoljunk csak bele egy kicsit! A szem például rengeteg, egymástól független fejlődési vonalon megjelent. Megtalálható a gerincesekben (kétéltűek, madarak, halak, emlősök és hüllők), a fejlábúakban (például a tintahalak, a polipok) és egyszerűbb életformákban, úgymint gerinctelen állatokban, például méhekben, pókokban, medúzákban és tengeri csillagokban is. Mindezen fajok távoli őse, amely több mint ötszázmillió évvel ezelőtt élt a földön, csak primitív fényreceptorokkal rendelkezett, vagyis mindössze a fényt és a sötétséget érzékelte.3 De mivel a pontos látás a legkülönbözőbb környezeti feltételek között is egyértelműen túlélési előnyt jelentett, a komplex szem ezekben a különböző csoportokban egymástól függetlenül kialakult, és alkalmazkodott az egyes fajok életteréhez.

Ezt a jelenséget, vagyis amikor különböző fajokban egymástól függetlenül jelennek meg hasonló tulajdonságok – szemben azzal, amikor ezek a jellegzetességek már egy közös ősben is jelen vannak –, konvergens evolúciónak nevezik. És persze még rengeteg példát említhetnénk, úgymint a szárnyak megjelenését a rovaroknál, a madaraknál és a denevéreknél, illetve a halak (cápa) és a tengeri emlősök (delfin) hasonló testformáját, amely kiváló a víz alatti élethez. Az egyes fajok tehát egymástól függetlenül is képesek voltak bizonyos előnyös tulajdonságokat kifejleszteni – de olyan agya egyiknek sem lett, amely irodalmi, filozófiai és művészi remekművek vagy olyan technológiai vívmányok megalkotására képes, mint az eke, a kerék, az iránytű, a nyomda, a gőzgép, a távíró, a repülőgép és az internet. Ilyen agya csak egyetlen fajnak alakult ki: az embernek. Megannyi nyilvánvaló előnye ellenére vajon miért ilyen ritka ez a hihetetlenül erős agy a természetben?

Ennek a rejtélynek a kulcsa részint az emberi agy két legfőbb hátrányában keresendő. Először is elképesztő mennyiségű energiát fogyaszt. Noha tömege a testtömegünknek mindössze két százalékát teszi ki, a testünk energiafogyasztásának nem kevesebb mint húsz százalékáért az agyunk felelős. Másrészt pedig a nagy mérete miatt jelentősen megnehezíti az újszülött fejének átjutását a szülőcsatornán. Következésképpen az emberi agy sokkal jobban össze van nyomva és „tekeredve”, mint más fajok agya, és az emberi csecsemő tulajdonképpen „félkész” aggyal születik, amelynek még hosszú évekig tartó finomhangolásra van szüksége, hogy elérje a teljes kifejlődést. Vagyis az embergyerek magatehetetlen: rengeteg olyan faj van, amelynek a kicsinye már órákkal a születés után képes járni, sőt az utódok nagyon rövid idő alatt már az élelmet is meg tudják szerezni maguknak, az embergyereknek viszont több évébe telik, mire megtanul stabilan járni, és ennek az időnek a sokszorosa szükséges ahhoz, hogy önellátó legyen.

Ezen hátrányok fényében most már inkább az a kérdés, hogy miért alakult ki egyáltalán az emberi agy? A kutatók szerint több tényező együtthatására volt szükség. Az ökológiai hipotézis szerint az emberi agy tulajdonképpen fajunk válasza a környezeti kihívásokra. Az éghajlati változások során, amelyekhez a közelben élő állati populáció megfelelően alkalmazkodott, a fejlettebb aggyal bíró őskori emberek jobban tudták azonosítani az új élelemforrásokat, új vadászó és gyűjtögető stratégiákat tudtak kidolgozni, feltalálták a főzést és a különböző tárolási technikákat, amelyek lehetővé tették, hogy lakóhelyük változó környezeti feltételei között is életben maradjanak.4

A társadalmi hipotézis szerint a fejlettebb agy annak az eredménye, hogy a komplex társadalmi struktúrákban egyre fontosabb szerepet játszott az együttműködés, a versengés és a kereskedelem, egy ilyen környezetben pedig egy olyan kifinomultabb agy, amely jobban megértette a többiek indítékait, és pontosabban látta előre azok reakcióit, komoly evolúciós előnyt jelentett.5 Vagyis aki ügyesen tudott meggyőzni vagy manipulálni másokat, jól tudott hízelegni, történeteket előadni és szórakoztatni – ezek pedig azon túl, hogy önmagukban is előnyökkel járnak, pozitívan hatnak az egyén társadalmi megítélésére is –, annak az agya továbbfejlődött, és a beszéd- és társalgási képességei is egyre jobbak lettek.

A kulturális hipotézis az emberi agynak azt a tulajdonságát hangsúlyozza, hogy képes összegyűjteni és tárolni az információkat, és a megszerzett tudást át is adja a következő generációnak. Ezen álláspont szerint az emberi agynak az egyik nagy előnye abban áll, hogy mások tapasztalataiból is tud tanulni, azaz elősegíti mások olyan szokásainak és preferenciáinak az átvételét, amelyek a különböző helyzetekben növelik a túlélés esélyét, így az ember nincs rászorulva a környezethez való alkalmazkodás sokkal lassúbb biológiai folyamatára.6 Vagyis lehet, hogy az embergyerek a születésekor fizikailag magatehetetlen, de az agya egyedülálló tanulási képességgel van megáldva: olyan viselkedési normák – kultúra – elsajátítását teszi lehetővé, amely már az elődeinek is biztosította a túlélést, és az utódainak is segíteni fog.

Egy másik mechanizmus, amely szintén hozzájárulhatott az agy fejlődéséhez, a szexuális szelekció. Lehet, hogy az emberek előnyben részesítették a fejlettebb agyú partnereket, még ha magának az ilyen agynak nem is voltak nyilvánvaló evolúciós előnyei.7 Meglehet, hogy ezen bonyolultabb agyak olyan láthatatlan tulajdonságokra utaltak, amelyek fontosak voltak az utódok védelme és felnevelése szempontjából, a potenciális partnerek pedig képesek voltak következtetni ezekre az olyan érzékelhető tulajdonságokból, mint a bölcsesség, az érthető beszéd, a gyors gondolkodás vagy a humorérzék.

Az emberi agy evolúciója volt a fő hajtóereje az egész emberiség egyedülálló fejlődésének, nem utolsósorban azért, mert lehetővé tette azt a technológiai fejlődést, amelynek köszönhetően egyre kifinomultabban tudtuk előnyünkre fordítani a környezetünkben található természetes anyagokat és erőforrásokat. Ez a fejlődés pedig további evolúciós előnyöket biztosított, lehetővé téve az emberek számára, hogy sikeresebben alkalmazkodjanak a változó környezetükhöz, többek közt azáltal, hogy további új technológiákat fejlesztettek ki és alkalmaztak – vagyis kialakult egy ismétlődő, önmagát erősítő folyamat, amely egyre nagyobb technológiai ugrásokat eredményezett.

Konkrétan például úgy véljük, hogy a tűz használatának elsajátítása, ami távoli elődeinknek lehetővé tette, hogy megfőzzék az ételeiket, azáltal járult hozzá az agy további növekedéséhez, hogy csökkentette a rágáshoz és emésztéshez szükséges energiát, azaz könnyebben hozzáférhetővé tette a kalóriákat, ezáltal a koponyában felszabadult az a hely, amelyet korábban az erős állkapocscsontok és izmok foglaltak el.8 Ez az önmagát erősítő folyamat pedig valószínűleg a főzési technológia további finomítását eredményezte, ami újfent az agy növekedéséhez vezethetett.

De nem az agyunk az egyetlen olyan szervünk, amely megkülönböztet minket a többi emlőstől. A másik ilyen a kéz. Az agyunkkal együtt a kezünk is részben a technológiai újításokra adott válaszként fejlődött tovább, legfőképp oly módon, hogy elősegítse a vadászat során szükséges eszközök, valamint a tűk és a főzőfelszerelések készítését és használatát.9 Például, amikor az emberi fajok elsajátították a kőfaragás, illetve a lándzsakészítés technológiáját, azok túlélési esélye, akik megfelelő erővel és pontosan tudták használni ezeket, nagymértékben megnövekedett. A jobb vadászok megbízhatóbban tudták biztosítani családjuk ellátását, következésképpen több gyermekük érte meg a felnőttkort. Ezen képességeknek a generációkon átívelő továbbadása növelte a tehetséges vadászok arányát a népességben, a további újítások pedig – úgymint az erősebb lándzsák, később az erősebb íjak és a hegyesebb nyílvesszők – szintén hozzájárultak ezen vadászképességek evolúciós előnyéhez.

Hasonló jellegű pozitív visszacsatolások kísérték végig egész történelmünket: a környezeti változások és a technológiai újítások lehetővé tették a népességnövekedést, ami a változó lakókörnyezethez és az új eszközökhöz való alkalmazkodást váltotta ki. Ez az alkalmazkodás viszont fokozta azon képességünket, amellyel át tudtuk alakítani a környezetünket, illetve új technológiákat tudtunk létrehozni. Amint az a későbbiekben látható lesz, ez a ciklus központi szerepet játszik az emberiség utazásának megértésében és a fejlődés titkának megfejtésében.

Jegyzetek

Az emberiség utazásának titkai

1 Hobbes (1999), Vámosi Pál fordítása.

2 Adatforrások: Maddison Project Database (2010, 2013, 2018); Bolt és Van Zanden (2014); Bolt et al. (2018); Roser et al. (2019): https://ourworldindata.org/life-expectancy.

3 Adatforrások: Bolt és Van Zanden (2014); Bolt et al. (2018).

4 Galor (2011).

5 Ezen nagyobb események némelyikét Diamond (2000) és Harari (2015) kutatta.

6 Acemoglu és Robinson (2013); Alesina és Giuliano (2015).

7 Adatforrások: Bolt et al. (2018).

8 Popper (2001).

9 Pinker (2019).

1. Első lépések

1 Jelinek (1982).

2 Roebroeks és Villa (2011); Shimelmitz et al. (2020).

3 Parker (2011).

4 Clutton-Brock et al. (1980); González-Forero és Gardner (2018).

5 Dunbar (1998); Ofek (2001).

6 Herrmann et al. (2007); Henrich (2017).

7 Miller (2011).

8 Aiello és Wheeler (1995); Wrangham (2003).

9 Darlington (1975).

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0