A mű eredeti címe: The Mapmakers

Text copyright © Tamzin Merchant, 2022

The author has asserted her moral rights

Illustration copyright © Paola Escobar, 2022

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd London, 2022

All rights reserved

Fordította: Todero Anna

Hungarian translation © Todero Anna, 2022

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában nem sokszorosítható.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Todero Anna

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-584-783-9

Anyának és apának

Kalapos Kordélia egy csillagot követett.

A Sarkcsillag ott függött a sötét, ám mozgalmas éjszakai London fölött – elérhetetlenül, de mindig láthatóan. Még a város kéményeiből felszálló füstgomolyok sem tudták elhomályosítani a Polaris fényét.

Kordéliának olyan érzése volt, mintha egy dalt próbálna kézbe kapni. Az otthonától, a Wimpole Streeten álló Kalapos-háztól egészen a Tower melletti Szent Katalin-templom közelében lévő rakpartig követte a csillagot. Körülötte tengerjáró gályák nyikorogtak, ringatóztak álmukban, kötélzetük fekete csipkeként feszült az égre.

A Temze csobogó vizén úgy csillogott a Sarkcsillag tükörképe, mint egy leejtett érme. És a kezében tartott térképről ugyanez az ezüsttintával rajzolt csillag hunyorgott Kordéliára.

Miközben a csillag három változatát nézte, az az érzése támadt, hogy valamilyen titkot súgnak a fülébe, de ismeretlen nyelven.

– Hogyan tovább? – kérdezte egyszerű angolsággal.

Nem először tette fel ezt a kérdést, és nem először fordult elő, hogy a Sarkcsillag csak titokzatosan pislogott le rá válaszképpen.

De most először történt meg, hogy egy reszelős torokhang szólalt meg a sötétségben:

– Szép kis kincset talált, kisasszonyka.

Egy árny tántorgott Kordélia felé. A lány hátraugrott, és majdnem lezuhant a mólóról. Egy kéz nyúlt felé, megrántotta, és hirtelen egy vicsorgó száj közelített az orrához.

– Ide vele!

Kordéliának felfordult a gyomra, amint az áporodott, sörszagú lehelet az arcába csapott. Egy matróz volt az, bűzlött az italtól, vigyorgó szájából kivillantak sárga fogai. Olyan közel volt, hogy szakállának sörtéi megkarmolták a lány állát.

– Pfuj!

Kordélia megpróbált elnyomakodni a matróz mellett, de az megragadta a karját.

– Ide vele! – ismételte meg kásás hangon.

– Ez csak egy darab papír! – zihálta Kordélia, a térképet lobogtatva. – Nem ér semmit!

Hazudott. A térkép volt az egyik legértékesebb tulajdona. Bár még nem jött rá, mit is ábrázol, tudta, hogy a térképek általában kincsekhez vezetnek. Azt remélte, hogy ebben az esetben a kincs, amelyhez a térkép elvezeti, az apja lesz. Kalapos kapitány egy távcsőbe rejtette a térképet, amikor a hajója elsüllyedt, és odaadta egy hajósinasnak, Jack Fortescue-nak – akiről úgy tudták, hogy ő volt a hajótörés egyetlen túlélője.

„Neked. Tőle”, suttogta a hajótörés következményeitől kábult Jack, amikor átadta Kordéliának a távcsövet.

A Csinos Főkötő csaknem két hónapja süllyedt el, és vele együtt Kordélia apja is eltűnt. A Kalapos család nagy része úgy hitte, hogy a hajójával együtt a tengerbe veszett, de Kordélia nem akarta – nem tudta – elhinni ezt.

Több napba telt, míg megtalálta a távcsőbe rejtett, üresnek tűnő papírdarabot. És megint csak több napba telt, míg rájött, hogy az valójában térkép, olyan tintával megrajzolva, amit csak csillagfényben lehet látni. Ez a felfedezés még elszántabbá tette: az apja életben van, és arra vár, hogy ő segítsen rajta.

De a térkép nagyon rejtélyes volt. Először is, a normális térképeken értelmes helynevek szoktak lenni. Ez a térkép egy köröndöt ábrázolt, amelyből nyolc út indult ki, körülöttük kis utcák labirintusa, de egyik sem volt megnevezve. A Temze volt az egyetlen helynév az egész térképen, ezüst tintahullámok vették körül, a folyót jelképezve, a jobb alsó sarokban pedig egy X-et tüntettek fel közvetlenül mellette. A térkép ellentétes sarkában látható utca kanyarulatába egy aprócska arcot rajzoltak, tágra nyílt szemmel, göndör szakállal, és kerek szájából szélrohamok áradtak ki: ez volt az Északi Szél. Mellette a Polaris csillogott a Nagy Medve csillagkép csúcsán.

Legalább annyit megtudott ebből, hogy a Temze környékén kell keresgélnie. De a Temze több mérföld hosszú, és bár Kordélia módszeresen kutatott – a Westminster hídtól indult, és lassan haladt kelet felé, mindig a Sarkcsillagra függesztve a tekintetét –, nem találta nyomát sem a köröndnek, sem annak a kanyarulatnak, ahol az Északi Szél fújt. Nyugat felé a Temze egészen Oxfordig folyik. Kelet felé pedig a tengerig. Ilyen tempóban évekbe telik, míg megtalálja a keresett helyet.

A papír szélén körben egy kacskaringós betűkkel írt rejtvény is volt:

A lap hátulján pedig ez az egy sor állt, apja lendületes írásával:

Amióta Kordélia felfedezte a térképet, minden csillagfényes éjszakán kisurrant a Kalapos-házból, csendben, mint egy árnyék, és London utcáit járta, hátha megtalálja a térképen látható helyet.

Eddig szerencséje volt: sikerült elkerülnie a bajt. Nem szegeztek neki egy hegyes kést.

Egészen ma estig.

A tengerész tekintete végigsiklott a térképen. A túl sok grog kissé lelassította.

– Papír? – motyogta. – Na, ez nem sokat hoz a konyhára.

– Pontosan – mondta Kordélia, azt remélve, hogy magabiztosnak tűnik, nem olyannak, mint akinek félősangolnafű-csápokból van a lába, és bármelyik pillanatban kicsúszhat alóla. – Nagyon kérem, engedjen el, és menjen tovább, uram!

– De mi van ezzel? – A tengerész a lány nyakában lévő medálra sandított, és mohóság csillant fel a szemében.

– Nem! – tiltakozott zihálva Kordélia.

A medál egy törékeny kagyló volt. Belsejébe Kordélia édesanyjának portréját festették – olyan pici volt a kép, mint egy hóvirág, de olyan részletgazdag, hogy még az asszony orrán lévő szeplőket is mind látni lehetett. Kordélia mindössze néhány hetes volt, amikor az anyja meghalt egy tengeri viharban. Az apja mindig mondta neki, hogy hasonlít az anyjára, de ez a portré volt az egyetlen bizonyíték erre az állításra.

A térkép mellett a nyaklánc volt messze a legértékesebb dolog, ami valaha is Kordélia birtokában volt. Mindkét szülőjét a tenger ragadta el, pár év különbséggel, hajóikat szétzúzta és uszadékfává tördelte a vihar. Nem fogja engedni, hogy egy részeg tengerész elvegye tőle azt a két kincset, amelyet a szüleitől örökölt.

Ujjait karmokká görbítette, és vadul suhintott egyet a tengerész arca felé. A mozdulatot dühös üvöltés, majd rövid dulakodás követte, amelynek végén Kordélia a Temze fölött lógva találta magát.

– Nyughass, vagy ledoblak! – sziszegte a támadója.

Csak a nyakláncba akasztott ujja akadályozta meg, hogy Kordélia a nyálkás, fekete folyóba zuhanjon. A lány a lábujjaival próbált a móló szélébe kapaszkodni.

– Kérem… – rebegte elhaló hangon.

A tengerész előhúzott egy rövid kést. Gonoszul csillogott a penge, mintha valami fogós kérdést akarna feltenni. Kordélia egy pillanatra azt hitte, hogy vége mindennek – aztán a tengerész nyiszálni kezdte a láncot.

A lánc másodpercek alatt elszakadt. Kordélia egyik kezével megragadta a medált, a másikkal pedig a tengerész szakállát. Örömmel tapasztalta, hogy a szakáll elég erős ahhoz, hogy elbírja egy tizenegy éves gyerek súlyát.

A tengerész zavarodottan felüvöltött, amint a szakállánál fogva lerántották. Kordélia oldalra hajolt, mint egy favágó, aki kitér a kidőlő fa elől.

Hasra vetette magát a mólón, érezte, ahogy a lába a levegőbe rúg.

– Majdnem!

Két másodperc múlva…

PLACCS!

Harsány nevetés hangzott fölötte a kötélzeten, mintha furcsa éjszakai madarak rikoltoznának.

– Jól csinálta, kisasszony!

– Úgyis ráfért a mosakodás!

Kordélia kikóválygott a móló szélére, és lenézett. A Sarkcsillag tükörképe szökdécselt a hullámokon. Azután válogatott káromkodások jelezték, hogy a matróz felszínre bukkant.

– Jobb, ha maga most eltűnik, még mielőtt kimászna! – tanácsolta neki egy nevetéstől ziháló hang a kötélzetről.

Kordélia széttárta ökölbe szorított ujjait, és a kagylómedál belsejéből anyja nyugodt szeme nézett rá. Megkönnyebbülten felsóhajtott.

Úgy iszkolt el a rakpartról, ahogy a holdbéli nyúl fut telihold idején, és meg sem állt, míg el nem érte a London hidat.

A keleti égbolt már sápadni kezdett, mire Kordélia tántorogva megállt. Amikor megbizonyosodott róla, hogy a tengerész nem követi, gondosan a belső zsebébe dugta a kagylómedált a szakadt lánccal. Aztán körülnézett, látta, hogy senki sincs a közelben, és újra széthajtogatta a térképet. A vonalak ezüstszálakként csillogtak a szikrázó csillagfényben.

A lány figyelmesen tanulmányozta a térképet.

Ha legalább a rejtvényt meg tudná fejteni! Biztos volt benne, hogy ez leegyszerűsítené a kutatást. De hiába olvasta el többször is, nem tudta kibogozni a jelentését.

Feltételezte, hogy a találós kérdés első sora egy fogadó neve, de úgy tűnt, Londonban nincs olyan kocsma, kávéház vagy teázó, amit Rózsa és Tengernek hívnának. Hosszas nyomozással talált egy Rózsa és Korona nevű fogadót, lődörgött egy ideig egy Rózsák és Tövisek nevű intézmény közelében, amely tele volt jó kedélyű, búgó hangú hölgyekkel, és elzavarták egy Futórózsa nevű csokoládézó kirakata elől. De Rózsa és Tenger nevű helyet nem talált.

És a gyors folyó, amely titkon folyik? Kordélia ezredszerre is elmondta fennhangon, hátha új értelmet talál benne.

Átnézett a London híd kőkorlátja fölött. A Temze unottan vánszorgott odalent.

– Te nem vagy gyors folyó – mondta a víznek. – És a legkevésbé sem vagy titkos. Látlak a térképen. Igazából ez az egyetlen dolog, amiben biztos vagyok.

És hogy kerüljön szembe az északi széllel, miközben követi dél felé? Akkor majd a szél elfújja délre? De milyen messzire? Talán bő köpenyt kellene viselnie, amibe belebújhat a szél, és elviheti?

Megfordította a térképet, és homlokát ráncolva meredt a hátlapra firkált sorra:

A szavak lassan elhalványultak, amint a csillagok is elhalványultak fölötte az égen. Egy újabb éjszaka telt el, és a térkép ugyanolyan titokzatos maradt, mint amikor először széthajtogatta. Amikor pár órája kisurrant a Kalapos-házból, a szíve reménytől lángolt, de most olyan volt, mint egy elhamvadt gyufa.

Hazafelé baktatott a hajnali szürkületben. Nem is tudta, hogy a szíve fáj-e jobban, vagy a lába.

A térkép valójában egy kérdés, amelyet az apja tett fel – és neki meg kell találnia a választ.