AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

CIKKEK 1894-1919

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-02-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

CIKKEK 1894-1919

Tartalom

KRÚDY GYULA

CIKKEK 1894-1919

Mártius 15

Szegény arisztokrácia

Tavaszi öngyilkosok

Hölgyek a redakcióban

Az első polgári házasságok

Hullatja levelét az idő vén fája

Egy magyar nemes és politikája

Tokaj

A gyermek szeme

A régi Magyarországból

Szeptember

Őszre hajlik

Sneider Fáni

Pesti levelek

Szeptemberi alkonyat

Az új regény

Az álmok visszatérnek

Téli bál

A virrasztóhoz

Pesti hajnal falusi álma

Téli hadjárat

Egy estém Pesten

Farsang

Emlékezés a lengyel levesről

Alvó nők városa

A bolygó zsidó

Márciusi vecsernye

A háromszoknyás lányok

Kesztyűben és felöltőben

Éjjeli látogatás

A nők keze

Angelika keserű estvéje

A gyermekkori hősök bukása

Álmatlan éjszaka

Péter és Pál eljönnek Magyarországba 1915-ben

Feljegyzés a torony falára

Emlék Nadjedzsa Szergejevnáról

Napszállat után egy magyar faluban

Barátaim ruhája és lelke

Utazás Bécsbe

Egy őszi estém Pesten, 1915-ben

Őszi lábak

Felhő

Éji út

A bécsi szennyes

A diákok éhsége Pesten

Mariska Bécsben

Hídavatás

Bujdosó magyarok és fogoly magyarok

Ne félj!

Szerelem bolondjai a háború alatt

Vízkereszt napján a háborús fővárosban

A "nyilas ház" látogatói

Messze pirosló tájak

Az újságíró halála

Töltött káposzta Bécsben

Nagyvárad

Divat

Vozáry

Tavaszi halál

Zöld játék

Nagyböjt

Gordonkázás

Az egérszagú vének

Egy cinkotai polgár kalandjai

Bujdosó

Határszéli Podolin boldog évei

Újhold

Mézeskalács

Nyírség

A magyar föld élete

Rip

Anna-bál

Három óra

Búcsú Senki szigetétől

A Démonhoz

A lumpokról

A fehér talpú nő

Utazás egy habsburgi temetés körül

Egy királyné albumába

A könyvárus

A koronázás

Koncert

Tavaszi nap

Jegyzet Tisza gróf rendjeleihez

Tél, 1917

József-napi vendégek

Egy rossz nap helytelen feljegyzései

Tavaszi út 1917-ben

Néma Magyarország

Rothschildék Pesten

Fogadó a régi világhoz

Az amazonok harca 1917-ben

A vendég az ebédlőben

Ramsli

A borász

Lélekharang a bécsi fiatalember felett

Józsefvárosi este

Egy régi ember vallomása

Magyar sóhaj

Angyalos bankó

A rajzó lomb

Szentiván

Júniusi alkony

Jegyzet egy régi kalendáriomba 1917-ben

Nyári fény

Új kenyér

Az álomlátók

Bodega

Baljóslatú nap

Pest aranykora

Ősz és Tollas János hírlapíró csatája

A fecske

Őszi éjszaka

Kis huszárok

A tékozló fiú

A bécsi kalap

A pesti telefonosnők

Tíz napig vakáció

Csizmás Kandúr

Mack Benno, a gentleman betörő

Szent Januárius

Károlyi

Ködben

Fecskék

Böjti szelek

Tavasz

Asszonyklub

A szemérem litániája

Tavasz halottai

Bécs

A tanítók májusa

Tilos

Új nevek a kapu alatt

Az aranyhéjú kenyér földjén

A régi és az új óra

A régi mámor

Milyen Magyarország?

A kaszás

Pesti vizit

Előszó egy könyvhöz

A gyermek és a hiéna

Kisasszony a kalapács alatt

A sisak nélküli lovag

Totem- Tabu

Levél a legöregebb pesti emberhez

Történelmi reggel

Beteg város

A honleányhoz

Kézimunka

Az új honfoglalás

Naplójegyzetek zord időből

Magyar köztársaság

Kunfi, a népminiszter

Fényes, a nemzetőr

Buza, a búza-miniszter

Köztársasági emlék

Hock, a forradalom papja

Astoria folyosója

Divatlevél

Garami miniszter úr

Hogy tört ki a forradalom?

Falusi emlék

Köszöntő az új évben

Jegyzet egy báli legyezőre

Doktor Biedermayer

Szervusz, kegyelmes uram

Bőhm rózsáskertje

Magányi

A Naphoz

Mi lesz holnap?

A betyárok országútján

Régi és új regényhősök

Orosz hangok

A gyalogúton

Új történelmet kell írni

Szegény gyerekek a Szigeten

A balga útitárs

Vándorlegények

A kápolnai földosztás

Mártius 15

Ó, te dicsőséges nap! Legnagyobb a történelemben. Neved lángbetűkkel van felírva az egek magasságában s idelenn a földön, minden magyar szívében.

Akkor is olyan idő volt, mint most; akkor a felhők sűrű kárpitja mögé bújt a nap, s esett az eső, szél süvöltött végig az utcákon, mikor megszólalt Petőfi, mikor az emberek esernyő alatt éljeneztek s lelkesedtek, mikor a szabad sajtó első példánya, a Talpra magyar! járt kézről kézre az emberek között, hűvös, szeles időben.

Széttörtük a rabláncot egyszerűen, és szabadok lettünk. A Szabadság édes lehelete megérintette arcunkat... s héroszok lettek a félelmes kis diákokból...

Megírták már ezt előttem, s meg fogják még ezt utánam írni, elmondják, mit én mondtam, mit éreztem, mit érzenek... mindaddig, míg magyar fog lakni e földön, míg magyar anya neveli gyermekét. Gyermekkorunktól azt halljuk, hogy "szeresd hazádat!" - hát kell szeretnünk. Vérünkbe megy át.

Mártius Idusán nemzetiszínű kokárdák és tollak lepik el a kalapokat: a báránybőr süveget és selymes cilindert egyaránt. Testvérek leszünk. A szónok "kedves polgártárs"-nak titulál, összecsókolódzik velünk - mámorában, melybe a Szabadság, Egyenlőség és Testvériség édes érzete vitte, és másnap... - másnap elnéz a fejünk felett.

Ó, mért nincs mindennap Mártius 15-e!

Végzek.

Utolsó kérésem az egek Urához az, hogy e magyar nemzet nagy betege, kinek minden percét egy aggódó nemzet kíséri figyelemmel, Kossuth Lajos gyógyuljon meg, és éljen még nemzetünk dicsőségére a mi öreg prófétánk.

(1894)

Szegény arisztokrácia

A napokban egy novellás kötet került a kezembe, amelyiket a jó Heckenast adott ki az ötvenes évek végén. A szerző, az mellékes. Ismeretlen, rég elfeledett ember, aki talán talpig derék hazafi volt egész életében, és csak ez egyszer vétkezett. Elolvastam a kötetet, és végigkísértem a novellákon Mina grófnőt, ki sugár termetű volt és tüzes szemű, és Hermina bárónőt, aki lenge, szőke fürtökkel rendelkezett, melyek természetes csigákban omlottak gömbölyded vállaira...

Igen, Mina grófnő és Hermina bárónő és Alfonz, a barna fürtű, szomorú tekintetű ifjú hős már rég ott porladoznak együtt a novellás kötet szerzőjével. Az ő csillagaik letűntek végképp. Kiszorították őket a novellákból a vörös hajú és merészen rizsporozott arcú Renék és Lolák. Az arisztokrácia irodalmi csillaga letűnt. A téma kimerült, és már a legnaivabb jegyzőkisasszonykák sem lelkesednek a bárónők vagy hercegnők esti sétáin, melyek a kanyargós utú angolparkba vezetnek, hol a rejtelmesen susogó állék alatt ábrándozik egy sóhajtozó dalnokifjú, ki deli, mint általában a regényhősök, és szentimentális, mint a korai szőlő.

Igen, úgy van, olvasók! az arisztokrácia végképp kiszorult az irodalomból. Boldizsár úr például, a mátészalkai helyi közlöny szép reményekre jogosító tárcaírója, többé nem a grófkisasszonyok budoártitkait tárja fel a nyájas olvasók előtt, hanem Ettáról ír könnyen perdülő sorokban egy cikkelyt, Ettáról, ki nem romantikus, mint a holdsugár, hanem csintalan szavú, és legfőbb vágya minél előbb férjhez menni.

Tényleg úgy van, szíves olvasók. A regényírók többé nem ambiciózus fiatalemberek, kik egy magános gyertyánál róják az egyenletes sorokat kicsi szobájukban, hanem elegáns, többé-kevésbé kopaszodni induló gentlemanek, akik esetleg egy körúti kávéház márványasztalkájánál, barátaikkal fecsegve írják meg a négy kutyanyelvnyi regényfolytatásukat a holnapi lap számára.

A hercegnőket felváltották a színésznők, a színésznőket felváltotta az élet, az igazi élet. Többé nem titok már az olvasók előtt sem, hogy micsoda társalgás folyik esténként Ottóváry grófnő szalonjában, és arra sem kíváncsiak, hogy ha Matild bárókisasszony az első fejezet bekezdő soraiban elővezetteti Hektor paripáját, és lovaglásra indul, hogy vajon a kiserdő fasoraiban találkozni fog-e a magas, fekete gróffal, ki tegnap a szalonban egy levélkét kézbesített neki... Ó, az olvasók nem kíváncsiak, és gúnyos kacajjal dobják félre a regényt, amelyik így indult. A bárókisasszony kilovagolhat, és találkozhatik is a magas gróffal a jelzett helyen, az olvasók azt nem tudják meg. És ez jól van így.

Igen tisztelt uraim, a ráció korában élünk, mikor reálisok vagyunk, mint például Katz úr, a nemzeti kávéház bérlője, ki egy csésze pikolót sem ad az irodalmi sikerekért, és kíméletlenül leveszi Boldizsár úrról a felöltőt, ha nem tudja kifizetni a cechet. Kükemezey Stefánia hiába kocsizik végig reggelenként a kastély parkjának kavicsos utain, nem jegyzik fel többé a hosszú hajú regényírók. Boldogok vagyunk, hogy élünk, és Boldizsár úrból, a mátészalkai helyi közlöny munkatársából még jónevű ember is lesz valamikor, ha meglátja az életben a hangulatot és a színt, a fény és pompa helyett inkább a sötétséget veszi észre az életben, amit ő bizonyára ügyes kézzel fog keverni egy kevés kolorittal, hogy feltálalható és megemészthető legyen.

Afölött, hogy az arisztokrácia kibukott az irodalomból, nincs mit sajnálkozni. Ez volt a dolgok természetes rendje. Az arisztokrácia igen sok, hosszú éven át vitt vezérlő szerepet a közéletben. Az arisztokrácia elszegényedett, és többé nem érdekes. A legtemperamentumosabb őrgróf sem volna képes ma betölteni egy regényhős helyét, és csütörtököt vallana szereplése a legmindennapibb próbatémák előtt, melyeket például Lange úr, a Neustädter-és Tsa segédkönyvelője megold fényesen. Mert Lange úr, feltehetjük, ismeri az életet, és szemüveget hord, míg ellenben a szőke Elemér nem csinál egyebet a regényben, mint esetleg születik, elszegényedik, és főbe lövi magát. Elemér grófban nincs nyoma egy csipetnyi tragikumnak sem. Ő belepottyant a boldogságba, bársonybölcsőben született, míg Lange úr minden bizonnyal igen szerény és fakó fráter volt mindig, aki a gimnáziumi előtanulmányokat egy külvárosi kövér hentesné jóvoltából szerezte meg, akinek volt egy nehézfejű fiacskája, akinek Lange úr este héttől kilencig oktatást adott. Lange úr instruktoroskodott, és az instruktorok életében van elég tragikai anyag. És ezért szerintem Lange úrból ezerszerte könnyebben lehet egy kétkötetes regény hőse, mint Elemér grófból.

Szőjük tovább a fonalat. Elemér természetesen csábító külsővel rendelkezik, lő, vív, és nyelveket beszél, s a nőknél módfelett szerencséje van, mert pénze is van. Lange úr ellenben egy sovány, vézna testű komptoárista, akinek beesett a melle, és a feje előregörbült a sok írásban. Az arca szeplős, a kezei nagyok, s a plasztronja tintapöcsétes. És azért az ő szíve éppoly forrón tudna szeretni, mint az Elemér grófé, de az ő szívének ezt nem szabad tenni. Ő csak szegény másodkönyvelő, kinek rémítően sok a dolga, és azon kell lennie, hogy megkedveltesse magát a főnökeivel. Szűk szobácskája van a harmadik emeleten, hol esténként ábrándozik egy faládán, amelyik az ajtó mellett van jobbra. A hold besüt a hónapos szobácskába, Lange úr szíve megtelik, és a levegőből csodálatosan szépen suttog felé egy lágy melódia, amelyet valamikor régen hallott, nagyon régen, egy külvárosi tánciskolában, hol Schwalb úr vezette be őt a quadrille és a mazurka titkaiba, amit ő már rég elfeledett... A melódia tovább suhog felé. - Lange úr könnyűnek érzi magát. Énekelni szeretne és sírni hangosan, hogy hallja az egész világ, de nem mer, mert a szomszéd szobában egy rendőrségi díjnok lakik, aki már alszik ilyenkor, és roppant durva ember... Feláll: halkan dúdolja a régi melódiát, és néhány tánclépést tesz a szobában, a ládától az asztalig... Restelkedve ül vissza az ajtó mellé, a faládára. Nem tudna többé táncolni. Elfeledte, és többé sohasem fog tudni.

És míg Lange úr ily ártatlan mulatozással tölti az időt, Elemér gróf valamelyik főrangú szalonban szürcsöli a kifogástalan teát, és később valódi francia pezsgővel nyomja el szíve vágyait.

A regényben halad a cselekmény. Lange úrból egy reggelen első könyvvezető lesz. Kissé már őszül, és a járása nagyon görbe. Az utóbbi időben sokat köhög. Lange úr boldog. Délben valami előkelő étterembe megy, és a szokatlanul fűszeres ételektől és italoktól kissé becsíp. Délután sétál a korzón. Vidámnak, derültnek érzi magát. Virágot tesz a kabátja gomblyukába, és nyájasan rámosolyog a szembejövő hölgyekre. Valaki aztán gúnyosan a fülébe kacag, hogy elmúlik tőle minden mámora. Valamelyik irigy ismerőse volt...

Lange úr sápadtan megy haza. Boldogtalan. Szeretné megölni magát e pillanatban, de azt nem teszi. Élni fog, mint mások sokan. Agglegény lesz, és - édes istenem - az agglegényi életben benne van az élet minden tragikuma.

Elemér gróf pedig talán éppen azon a napon lőtte magát főbe a váltóadósságai miatt, miután fenékig élvezte az életet...

Nos, ki jogosultabb regényhősnek lenni?

(1895)

Tavaszi öngyilkosok

Tavasszal történik a legtöbb öngyilkosság. Tavasz az élet és halál szezonja. Ilyenkor lesz szerelmes a legtöbb kisleány (ez különben csak frázis), és ilyenkor válik meg a legtöbb szerelmes az élettől (ez már nem frázis).

Miért van ez?

Azt hiszem, hogy éppúgy dolgozhatnának az öngyilkosságban utazók télen vagy ősszel vagy mindenkor máskor, miért éppen tavasszal. - Mikor állítólag a legszebb az élet?

Igen, az élet tavasszal a legszebb, de szép sohasem.

Rózsák nyílnak a kertekben, és a levegő balzsamos lesz, édes. Jólesik élni. Népesek az utcák. A nők boldogok, hogy fess toálettekben pompázhatnak, mert a tavaszi toálettek mind szépek, a férfiak pedig boldogak azért, mert futhatnak ezek után a fess toálettek után.

Ez természetes, és ezen nincs csodálnivaló. Végre is új ruhát ölt a természet is. A füstös bürók ablakait kinyitják. A júniusi levegő beözönlik, és a száraz hivatalnoknépség kedvvel, felfrissülve görnyed az íróasztalok mellett. Ott van az élet mindenütt. A levegőben új - és úgy hisszük, hogy eddig ismeretlen - illatok keletkeznek. Meleget lehel magából minden; melegséget, életet. Érezzük, hogy e pillanatban nem kín és teher többé az élet, hanem igazán a legfőbb jó. Egy pillanatra mintha csendesülne, lanyhulna a küzdelem a létért. Átengedi magát mindenki, ha csak nagyon kis ideig is, a gyönyörnek. A gyönyörnek, amelyik voltaképpen csak egy absztrakt fogalom, egy alak nélküli valami, aminek nincs színe, nincs anyaga, és csak képzelődünk, mikor róla beszélünk.

És az öngyilkosságok száma ilyenkor a legnagyobb.

Minden öngyilkos egy nagy problémával küzdött az életben. A problémát nem tudta megoldani. Jön egy pillanata, mikor kétségbeesik... Ennyi az egész.

Egy problémát hord magában minden ember. Ez a probléma: megküzdeni tudni az élettel, hogy úgy vegyük az életet, ahogy az van, és ne másképp. Az élet szörnyűségesen reális, reális az undorodásig. A probléma megoldása, úgy élni, hogy ne vegyük észre éppen a legsötétebb oldalakat a létben. Szépet úgyis keveset láthatunk; a derű és a fény a legritkább az életben. Itt-ott van egy kevés, egy nagyon kevés, és igen sokak csak távolról élvezik.

Aztán azok a szerencsétlenek ilyenkor tavaszkor ébrednek fel a nyomorúságokból. Úgy hiszik, hogy boldog mindenki, csak ők nem. És a legtöbbször az anyagi a rugó. Igen, a pénz, a nyomorult pénz, amiből olyan kevés van mindenkinek. A pénz után a lelki bajok. Kielégíthetetlen vágyak. Érzéki vágyak, egy Szodoma bűneivel s a lelki vágyak szókrátészi szomjjal. Egy szép asszony, egy pár mosolygó szem, amely naivan és az ártatlanság zománcával néz a világba, nagyon sokakat vitt már az utolsó stációig. És, istenem, a szép asszonyok tavasszal a legszebbek, és azok a naiv, ártatlan szemek ilyenkor mosolyognak a legbájosabban.

Igen, szeretünk, csalódunk és meghalunk. A processzus rövid. Vigasztaljuk magunkat. Axiómákat hozunk fel, hogy például az élet nem egyéb, mint csalódások láncolata. A vigasz keserű azonban. Az ész és a szív sohasem tudtak egységbe lépni. Jön egy nagyon keserű pillanat, mikor látjuk az életet e teljes mivoltában; pesszimisták leszünk a jövőre. Elgondoljuk, hogy mily óriási kínok és gyötrelmek várnak ránk, ha tovább élünk a fájdalommal. Megriadunk. A heves indulatot reakció követi. Bágyadtság és végtelen rezignáció. Fáradtak vagyunk az életre, és eltompult aggyal nyúlunk a halál után.

Tavasszal van a legtöbb öngyilkosság, és ez nem is lehet másképp. A szerencsétlenek úgy látják, hogy az élet szép, mindenkinek, csak nekik nem. És végre is lehet így élni?

(1895)

Hölgyek a redakcióban

Korábbi írótársaink körülbelül kétezerszer elmondták már azt, hogy a redakció az a hely, hol a világ vére kering, vagy legalábbis itt érezni meg a világ vérének lüktetését, amely a napi hangulatok szerint hol gyorsabb és természetesen ötletesebb, hol pedig lassúbb és lanyhább: bágyadtabb, mikor a legnagyobb szenzációt az képezi, hogy a sarkon nyakon csípett a 21-es számú rendőr egy féllábú verklist, aki a tilalom ellenére el merte húzni azt a bizonyos ősrégi valcert, amelyet már a mosogató szakácsnétól kezdve még a 21-es számú rendőr is ismert.

Ilyenkor csend van a redakcióban. A munkatársak alusznak, avagy álmos hangon csevegnek jövendő terveikről, szidják mesterségüket, és úgy hiszik, hogy a világ legunalmasabb foglalkozása: az újságírás.

Tovatűnik azonban a nyár, megjönnek az első hűvösebb szelekkel azok az epedve vágyott szenzációk is, és a redakcióban egy svájci kronométer pontosságával meg lehet határozni a világ vérének hangulatát: ilyenkor, szeptember végén.

A kerületi rendőrségek megfeledkeznek rendes természetükről, és bőséges tudósításokkal rakodva érkeznek meg délfele a kimerült riporterek, a postás halomszámra szállítja a legpompásabb kéziratokat és a hangversenyprogramokat, amelyek lassan-lassan ismét hetenként fognak képezni jóleső szenzációt a női keblek előtt. A szezon megindul. A Kossuth utcai múzsatemplom körül borotvált arcú alakok tűnnek fel a közeljövőben, s Anton, a "Bika" londinerje hetenként permanenciába lép, midőn a szombati és vasárnapi estékre újonnan sikálja a leszáradt parkettot. Keresettek lesznek a jól táncoló fiatalemberek, kik az utolsó nagyerdei majális óta nyáréji álomba merülve pihenték ki a farsang fáradalmait, és mi sem jelzi jobban a szezon kezdetét - a szerkesztőségekben napi vendégekké lesznek a hölgylátogatók. Színésznők, átutazó koncerténekesnők, zongoratanárnők és a vidék fiatalabb Blaha Lujzái és Patti Adelinái itt adnak egymásnak randevút...

*

Az utolsó táviratot dolgozzuk fel. Forgács, a lap tehetséges szolgálattévő lelke titokzatos mosollyal surran be a folyosóról, s nyomban utána feltűnik egy művészies virágcsokor. A virágcsokor egy hölgy kalapjához tartozik, egy hölgyhöz, ki elegáns és sikkes, és férfias biztonsággal kezet szorít a hajlongó munkatársakkal.

- Én Csalogányi Emma vagyok: méltóztatnak a nevemet ismerni, ugye, urak?

Kínos mosoly tűnik fel egy-két nyakig piruló volontér munkatárs arcán, a mindentudó szerkesztő azonban a lehető legbiztosabb meghajlással lép előre, és szól:

- Ugyebár, primadonna, nagysád?

- Ó, nem!

- Pardon. Koncerténekesnő, ugye, mintha találkoztam volna már becses nevével.

A kisasszony szendén mosolyog, és kijelenti, hogy ő hegedűtanárnő, és szíves tanácsát és pártfogását kéri a kedves uraknak. Ez félig-meddig megígértetik, a kisasszony csicsereg még egy kevéssé a lázas sietséggel dolgozó munkatársakkal, kedvesen mosolyog, majd ajánlja magát, és eltűnik. Nem marad utána más nyom, mint egy kevés heliotropillat, amely kedvesen terjed a festékszagú, gőzös redakció levegőjében.

Ez naponként ismétlődik a szezonban. Fiatal színésznők jönnek anyjuk kíséretében: pártfogást kérnek, és sokat ígérőleg mosolyognak a legfiatalabb volontér munkatársakra, majd egzotikus földrészbeli primadonnák, akik magyarul csak annyit tudnak:

- Jó napot! - és - Ajánlom magamat!

Ilyenkor a társalgás kissé döcögősen folyik, de hiszen egy mosolygó, szép nővel nem is sokat lehet beszélni.

*

Odakünn az utcán fázékony melankóliával bontja ki szárnyait a közeledő ősz, a szerkesztőségi kronométerek pedig: a krokiíró hangulatvadászok egyértelműen üdvözlik az őszt, a szezont, mely diadalmasan és dicsőségesen teszi meg kondoleáló látogatását azon a helyen, hol éppen legjobban várnak reá, ahol meg tudják az ő nagy fontosságát érteni: a szerkesztőségben.

Ilyenkor, midőn útra kél messze dél felé az utolsó fecskepár is, megérkezik az első fehér felöltős, parfümöt lehelő utazó művésznő. Vastag aranyláncos impresszáriók csevegnek a vasutak éttermeiben, míg odabenn a váróteremben perfekt gyakorlottsággal csinosítja magát az útra egy utazó művésznő. Egy kalapfodra gyűrött volt egy kissé; azt kellett kiigazítania, mert ki tudja, kivel jő össze a szezon vándorútján: talán egy mediatizált herceggel, sőt összejöhet egy rendezett tanácsú város milliomos pékmesterével, ki rajong a művészetért, és parancsolójává teszi a művésznőt magának és millióinak.

Az utolsó fecskék mennek, az első "fecskék" jönnek: ilyen az élet.

(1895)

Az első polgári házasságok

Az ország különböző vidékein: Mátészalkától Kutyabagosig egyetlen esemény, egyetlen bekövetkezendő, országra szóló dolog tartja izgatottságban a kedélyeket. Az októberi napok telve szenzációval, és hangulattal köszöntének be más években is. Ha jól emlékezünk, már Szókratész is tudta azt a hangzatos népdalegyveleget, hogy: Októbernek elsején bé kell rukónyi... avagy Édes anyám... sőt Én leszek az első század... című kisded népdalok is megfelelő népszerűségnek örvendeztek már az ókorban. Az októberi napok kellemesen és hűvösen jönnek, s ilyenkor, szeptember közepe táján, mikor hűvös szellők és valóságos koncertzongorahangok teszik harmonikussá a gázfényes éjszakákat, már előre érezni az október leheletét, mely előre jó, s mámorít, sőt gyakran a legnagyobb fokú búskomorságot szüli a jövő nemzedék húsz és egynéhány éves szíveiben...

Az idei október azonban sokkal több hangulatot szül méhében, mint az egyéb évekéi. Farsang óta a Wekerle hozta a törvénybe... liberális sebescsárdás dominál a legkisebb mulatságoknál is, és valóban az volna az idén az ország legszánalomraméltóbb embere, akinek nem volna lehetőleg csak egy polgári házassága is előjegyzésbe az újságok udvarias napihíreiben...

*

Valóban erről behatóbban csak az újságírók hímenrovat-vezetői tudnának teljes tájékozottsággal nyilatkozni. Egy fél esztendő óta gomba módra teremnek az első, a legelső, sőt a visszavonhatatlanul legelső polgári házasságok. Tegnap még Hajdúböszörményből jelentette a távíró ama fontos újdonságot, hogy ím, ott sem állott meg a világ - mint azt néhány maliciózus fuvaros jelentette, kik a hetivásárokra állítólag zsülvern-szerű viszontagságok között vergődtek át a szaharai viharokban -, hanem igenis Hajdúböszörményben is teljesen együtt éreznek a modem kor rohanó eszméivel, igenis Hajdúböszörményben is tudják, hogy szenzációval terhesen fognak beköszönteni az idén az első októberi napok, és, igenis, a hajdúböszörményiek sem akarnak ily fontos és önkéntelenül kínálkozó alkalmakkor lemaradni a világtörténelem lapjairól, és - mint a sifrírozott távirat sejteti - Hajdúböszörmény az elsők között lesz ama rendezett tanácsú városok között, melyekben az első októberi napokkal meg fogják kötni az első polgári házasságot...

A mi hajdúböszörményi levelezőnk erős patriotizmusban szenved - konstatáljuk a táviratból, mert bár a gőz szárnyai eltörpülő, nevetséges eszközzé válnak a repülő villámnál, a mi tudomásunk szerint: kétszáz magyar város, kétezer falu és község foglalkozik most egyugyanazon gondolattal, mint a kies és homokos Böszörmény.

Igazán módfelett érdekesek lesznek az első októberi napok. Manapság aki nem tart noteszában előjegyezve legalább egy szállítmány polg. ház.-t, mint azt az elmés zsurnálok fogják jelezni, az talán nem is perfekt dzsentlmén azok szemei előtt, akik most naponként közfeltűnést szoktak kelteni a korzón, és akik délutánonként elmerengve legyintenek kezükkel, és révedező szemekkel nézve a kávéházi füstös tapétákat, biztosítják barátaikat, hogy Vecsey tanácsnok is írásbelileg adott neki kötelezvényt arról, hogy az elsők, kiket polgárilag fognak összekötni Debrecenben, ő lesz és kedves arája. Délutánonként nyolc-tíz ilyen nyilatkozatot hallhatnak a jófülű emberek, és mi őszinte sajnálattal gondolunk Vecsey tanácsnokra és két asszisztensére, Roncsik és Varga anyakönyvvezetőkre, kiket az első októberi napokban okvetlenül meg fognak lincselni azok a polgári párok, akik még most esténként azzal a boldog tudattal térnek nyugovóra, hogy az első párok ők lesznek, de haj, mi lesz akkor, mikor ki kell végre is ábrándulniok, és talán tizedik vagy huszadik sorba jutnak, kiket Vecsey tanácsnok páncélban és egy rozsdás pallossal oldalán fog elfogadni a városháza egyik termében...

(1895)

Hullatja levelét az idő vén fája

Az öreg Szilveszter bezörgetvén, a szürke kabátos tárcaíró festékes tányérkáiból ecsetjére veszi azokat a kevés, megmaradott színeket, amik ebben a színtelen téli időben alkalmatosak arra, hogy ünnepi köszöntőt kanyarítsanak az esztendő elé, amelyik holnap reggel boldoggá teendi a magyart.

Szuggerálni nem lehet a hangulatot. És bármiképpen szeretnék is ünnepi lenni az esztendő utolsó estéjén, nem nagyon sikerül a dolog. Hisz még csak havat sem látok, ha kitekintek az ablakomon! Amint május jöttével arról kesergünk, hogy nem érezzük a tavaszt vénülő szívünkkel, úgy kesernyés mosollyal olvassuk ki máma az öreg Trattner kalendáriumából, hogy december utolsó napját éljük, szilveszteri vidámsággal ereszkedik le az estve, és holnap, ha dereng az ég napkelet felé, reményteljes új esztendő következik, és elmúlnak a gondjai és bánatai egy hosszú évnek, mert az ifjúságába lépő idő kedves sejtelmekkel és szokatlan érzésekkel tölti el szívünket - hát mondom, kesernyésen és fáradtan mosolygunk az öreg Trattner úron. Inkább március van tán, öreg, avagy október - és iszonyú nagyot tévedtek önök, kalendáriumcsináló urak mindnyájan, amikor kiszerkesztik a téli időt.

Úgy gondolom, velünk születik az a gyermekes, naiv ábrándozás, ami az egyes hónapoknak jöttével komoly várakozás lészen. Például én komolyan haragszom az idei decemberre. Mintha nem is az a jó öreg, becsületes december volna az idei, amelyik szép havakkal fehéríti be ezt a szomorú földet, és kiparancsolja a kamrából a téli gúnyákat, azonkívül szép, pattogó tüzet gerjeszt a kandallóban, és friss hidegségével pirosra csípi a női orrocskákat, akik fázósan jönnek velünk szemben az utcán. Ez az idei december valami szélhámos himpellér, aki nem valósítja meg az én ábrándjaimat a szép havakról, a friss hidegről és a téli színekről. Hiábavalóságát mi sem bizonyítja jobban, mint hogy még mindig késik valamelyik vidéki levelező fiókjában a becsületes kéményseprő, akit a farkasok megettek az országúton. Pedig nyilvánvaló, hogy ebben a dologban nem a vidéki levelező a hibás. Beküldené ő, a jámbor, e kéményseprőt a redakciónak, csak akkorka hó esnék, amilyen a mesékben van; de mikor egy szemernyi fehérség nincsen a fekete földön, ahol a tar, fekete fák között langyos fuvalmak bujdosnak - hogyan ehetnék meg a farkasok a derék kéményseprőt?

Való, hogy a jó öreg decembert, akit én csak hosszú, jégcsapos fehér szakállal, piros orcával és nagy bőrködmönben tudok elképzelni, agyonütötték pajtásai az erdőben, ahonnan ő András napján komoran szokott előjönni. Nyilván úgy gondolkoztak a pajtások, hogy az öreg már nagyon megvénült, hát lépjen ki a sorból - és az ifjú, izmos Tavasz szedte el az öreg jelvényeit.

*

Az esztendő utolsó estvéjén azonban nem nagyon lehet pajkoskodni mégsem.

Valami mondhatatlan bánat telepedik az ember szívére, ha meggondolja, hogy, uramfia, tavaly óta, amikor ebben az órában éppen így ült az íróasztala előtt, és ugyanilyen készséggel illesztgette egymás alá a fekete sorokat - egy esztendő repült el a vén világ felett. És eszébe jut az embernek a tavalyi sóhajtása, hogy csak még egy esztendőt szeretne élni, csak még a jövő Szilveszter estéjén szeretné látni a lámpását, amelyik szelíd fényt vet a papirosára - aztán, íme, itt van az esztendő: elmúlott - sóhajthatunk újból. Mert szinte nem is érezzük, hogy megvénültünk egy esztendővel. A tükörbe ha pillantasz, pajtás, nemigen találsz több ráncot az arcodon, amennyi tavaly ilyenkor volt - a sok bú, bánat, ami volt -, és amit egykor úgy éreztünk, hogy majd összetörött súlyuk alatt a lelkünk, elfelejtődtek. És nem-e még inkább az a kevés öröm, rebbenő napfény, ami osztályrészünk vala az évben? Nem-e jobban elszállt az örömnek minden órája, nyomtalanul elfoszolva a semmiben; boldog szerelmek, édes vágyak, szíves óhajtások hagytak-e nyomot?

Minden elmúlott.

A gondok, ha megmaradtak, régiekké lettek, megszokottak, elviselhetőbbek. A bánat pedig örök, amúgy is. Csak éppen a napfényes órák elmúlását sajnálhatjuk édes mindnyájan.

A bánat: az örök.

Egy esztendő ugyan semmi sem az időkben, porszemnél is kevesebb, de hát ezt csak a bölcsek mondják. Mi - nagyon sokan vagyunk - nem tudunk bölcsek lenni, ha egy esztendőről van szó. Nekünk nagyon sok az. És gyarlóságunkban ünnepélyes érzéseket vélünk tapasztalni szívünkben, amint az öreg Szilveszter bezárja a kaput, és frissen, elevenen, színesen tűnik fel a messziségben szép virágú mezője egy másik esztendőnek. A gyalogösvény, amelyik számunkra rendeltetett, messzi kanyarog az ismeretlen, ködbe borult tájon. Talán nem is ér a mezőnek túlsó végére, talán megszakad valahol - és a virágok, amik még nyílnak arrább, másoknak nyílnak. Egy púp a földön: annyi az egész, aminél megszakad az ösvény - amit mi, gyarlók, bölcsesség nélküliek, szívünk legtitkosabb rejtekéből felfakadó sóhajtásainkkal öröknek, vég nélkülinek szeretnénk. Ami pedig nagy balgaság ugyan, de hát tehet arról a fa, ha élni szeret - avagy a virág meg a fű? Az ember is csak amolyan útszéli akác, amelyik kitárja lombos gallyait az örökkön való napocska felé.

*

Szeretnék víg, pajkos lenni ismét, és ezzel a hangulattal búcsúzni el az óesztendőtől. Nemigen sikerül már. Bármilyen tudatlan is az ember, az esztendők múlásáról ha gondolkozik, hát elkomorodik, és keserű lészen. Valami igen nagy komolysággal érzi ilyenkor az élet mibenlétét, de nem vigasztalan szomorúsággal. Mert az ember már csak olyan, akármi rosszat is beszélnek felőle, hogy új kedveket, új reményeket érez, ha arról van szó, hogy jön egy ismeretlen esztendő, amelyik csudás dolgokat ígér, ha jól meggondoljuk a dolgot. Többek között azt is, hogy az új esztendőben elviszi az ördög a bút és bánatot, és jobbra fordul minden. Mert, ez csak természetes: ahogy van, úgy nem jól van. És hogy az új esztendőben minden jobban lesz, az olyan világos, mint a nap. Lesz bor, búza, jó egészség - és e kívánságok mind teljesülnek, az oly bizonyos, mintha csak írásban adná az ifjú Esztendő, aki harangzúgás közepette jön meg az esztergomi vegyesvonattal, miután előbb gondosan belakatolta az ajtót az öreg Szilveszter megett; valahogy vissza ne jöjjön az öreg azzal a temérdek bajjal, amit, ím, most mind jóra változtat az az aranyos derű, amit a nap küld a földre, ha holnap reggel a rózsaszínű fellegek közül megkezdi vándorló útját. Ködök, sűrű párák övezik az ébredő napot - az emberek óhajtásai, reményei, álmai az a vastag köd. A napocska azután sugáraival aranyos pelyhekké változtatja a sóhajtásokból való felhőket. No hát erre már csak térjenek vissza a kedvek, remények - és még a trillák is!

*

Minden jó volna.

Az én morózus természetem csak az idővel nincs megelégedve. Ej, nem is lehet szép az ilyen fekete új esztendő. Szép havak esését, friss hidegeket és különösen erős, eleven téli színeket várunk az új esztendőtől. A vén, elgyengült december apó kitaszíttatott az éjbe és pusztaságba, mert nem tudott eleget tenni kötelességének. Az ifjú januárius, úgy remélem, a reményeken és ígéreteken kívül sok-sok szép fehér havat is hoz a tarsolyában, amivel majd behinti a sebeket és forradásokat, amik most nagyon láthatók a földön. Mert, kérem, az erős hidegekben kevesebb rongyos emberrel és éhes gyermekkel találkozunk az utcán, mindegyik behúzódik valahová, ahonnan nem hallik úri füleink pusztájába kiáltó szavuk szegényeknek.

Hát csak egy kis telet, barátom, új esztendő, csikorgó hidegekkel és hóviharokkal, hogy becsületesen kitombolván magát a láncát tépett vén jegesmedve, bele ne fintorítsa hűvös pofáját a virágnyitó május szép játékaiba. Ha orkánok zúgnak az utcán, és hajnalra befújja kapunkat a hó, biztosak lehetünk kettőről; egyik az, hogy hirtelen megnyílnak a népkonyhák, és a közjótékonyság enni ad azoknak, akik lágy időjárás mellett is éheznek, ha nem is jutnak eszünkbe. A másik az, hogy ama másik népkonyha, a haza szentelt földje, melyből mindnyájan élünk, ha téli hótakaró nélkül maradna: nem nyithatná meg bőségszaruit majd nyári aratás idején. Az lenne csak az országos éhezés, ami egy olyan télre bekövetkeznék, amelyen nem esett hó; volt már ilyen egyszer ennek a századnak az elején, ma sem tudják elfeledni az unokái azoknak a nagyapáknak, akik akkor haltak éhen tejjel-mézzel folyó nagy Magyarországon.

(1899)

Egy magyar nemes és politikája

Nemrégiben a hazámban jártam, Szabolcsban. A kolozsvári gyorsvonat, amelyiknek Debrecenen át összeköttetése van a Nyírrel, korai délután indult velem a magyar Alföld felé. Sokszor megtettem már ezt az utat, de mindig romantikusabbnak találom mindenféle felföldi utazásnál.

Rákoson túl már friss rónasági szellő éri az arcodat, pajtás, majd Szolnok táján egy szép nagy folyóra bukkansz, amelyik lankás partok között kanyarog a tájon. A magyarnak megdobban a szíve, ha az ő Tisza-vizét látja: innen aztán már csak komoly szélmalmok, egyenes jegenyék és varjúcsapatok láthatók az alkonyatban. Tél van, subás magyarok lépegetnek a vasúti töltés alatt, akiket kunoknak is szokás nevezni. Való, hogy a kun nem tiszta magyar faj. Arcban és lélekben más: ezer szegedi közül kiismerlik a félegyházi kun.

A nap eközben leszállt a havasi síkság szélén. A felhők siettek utána, nagy, fekete varjak igyekeztek éjjeli szállásra a mezőkről, és lila színű téli este ereszkedett le a földre.

Püspökladánynál fölnyitotta valaki a kupém ajtaját; egy deres bajuszú, kövér úr nyomult be az ajtón, olyan úti készültséggel, amilyennel sehol a világon nem utaznak, csak Magyarországon. Óriási farkasbőr bundát cipelt utána a hordár, azonkívül macskaprémes lábzsákot és tömött, ugyancsak prémes vadásztarisznyát. A deres bajuszú úr kihámozta magát bélelt télikabátjából, amin szintén sok vala a prémes rész, majd vidrasüvegéből húzta ki a fejét, és körülnézett:

- Jó estvét kívánok - mondta. Leült, szivart keresett elő címeres tárcájából, megropogtatta a Tiszát, és rágyújtott. Egy ideig gyönyörködve nézte a kék füstmacskákat, végre, mikor elindult a vonat, megszólalt:

- Pestről tetszik jönni? Milyen idő van arra?

- Télies.

- Nono - szólt -, csak nem havazik?

- Azt éppen nem teszi.

Hallgattunk. Nagyszerű füstmacskákat fújt maga körül az öregúr. Mégis nagyon unatkozhatott, nem találta helyét. Lábait egymásra rakta; majd oldalvást dőlt könyökére, hogy ismét fölemelkedjék. Levetette a vadásztarisznyát, kioldozta a szíjakat, és szalmafonatú üveget vont ki; felém nyújtotta:

- Említsünk Istent! - szólt.

Így összebarátkoztunk. Megmondta a nevét is; azt nem írom ide, csak annyit, hogy alispánja volt néhány évvel ezelőtt egy kuruc vármegyének.

Régi magyar úri szokás szerint először lebonyolítottuk az egymáshoz való rokonságunkat. Az alispánnak volt egy nagynénje: Bella... A Bella néni, no, lám! Az Nógrádba ment férjhez. A Bella néni... És így tovább.

Szemben ültünk, és egyformán füstmacskákat eregettünk. Az alispán hátradőlt a bársonyos ülésen, és panaszkodó hangon kérdezte:

- Még mindig bántják a vármegyét, öcsémuram; azt a szegény vármegyét?

- Mostanában nemigen.

- De bántották?

- Igen, urambátyám.

Az egykori kiskirály nagyot hallgatott. Lehunyta félig a szemét, és deres bajuszát simogatta lassan.

- Persze, persze... Tudja, öcsém, én nem olvasok újságot. Nincs is rá nagyon időm. A gazdaság, a sok dolog... No, meg aztán egyéb oka is van annak, hogy én újságot nem veszek a kezembe soha, már vagy tíz esztendeje. A szomszédaimtól meg a vendégeimtől hallom néha, hogy mi történik odakívül a világban. Azt is csak ritkán, mert az én házamban politizálni nem szabad senkinek. Tudják ezt a vendégeim, meg minden jóemberem tudja, hát nem is teszik; habár magamról tudom, hogy nehéz dolog megállani. Eleinte volt úgy is, hogy olyan némaságban ültek az urak az asztal körül, hogy a feleségem majd megölt a gyilkos pillantásaival. Mondta is mindig: "Bandi, Bandi, elriasztod magadtól a vendégeket, ha ilyen regulákat csinálsz!" Mármint azt, hogy politizálni tilos. Mindegy, gondoltam. Nekem sok bajom és bántódásom volt az életben a politika mián. Most már, hogy öregszem, csöndes, derült napokat akarok. Aztán úgy is történt, ahogy akartam. Most az én asztalom fölött a diskurzus a gazdaságról folyik, meg az új könyvekről, amik megjelentek. Az asszonyok is jobban örülnek ennek a dolognak, legalább részt vehetnek a társalgásban.

Az alispán rám villantotta fekete szemét, és hirtelen fölélénkülve kérdezte:

- Öcsémuram nem ismeri azt a Mikszáth Kálmánt ott Pesten? Az nagyon nekünk való dolgokat ír; őtet szeretjük legjobban.

A vonat kerekei kattogtak alattunk. Csodálkozva néztem ezt a hatalmas termetű öregurat, akinek félelmes bajusza és erős baritonja lágy asszonyi érzéseket takar.

Az alispán csöndesen szívta szivarját, és kedélyesen mosolygott rám:

- Különösen az a huncut Chalupka tetszett nekünk a Mikszáth könyveiből. Az a kötnivaló Peregrinus! No, nevettünk is neki eleget, amikor a múlt héten olvastuk - mosolyogta a tekintetes úr.

- Mikszáth nem bántja a vármegyét - mondtam, hogy én is szóljak valamit.

Az alispán magas, domború homlokán felhő futott keresztül. Lassan eresztette ki a füstöt bajusza alatt, és elkomorodott:

- Nem - mormogta -, nem mondhatni. És ezt becsülöm is nála. De hányan vannak olyanok, akik bántják. Ha nem is olvasok újságlapokat, mégis tudom, hogy a vármegyét mindig bántják. Vénelik már, szeretnék kilökni az öreget az ajtón a hálátlan örökösök. Nem politizálok, de ha arra gondolok, hogy szidják a vármegyét, megharagszom. Ez furcsa tőlem, de mégse olyan furcsa, hogy meg ne lehetne érteni. Nekem a nagyapám is, a szépapám is alispán volt Csákány vármegyében. A vicispáni szék apáról fiúra szállt a mi famíliánkban, habár a kortesek nagy verekedéseket rendeztek a nemes atyafiak között minden restaurációkor. Már csak a tisztesség okáért is. Falvak leégése, bevert fejek, agyonütött emberek nélkül nem lehetett becsületes restaurációt elképzelni. Mi ugyan nagyon népszerűek voltunk a vármegyében, és a krónikák szerint csak nagy fáradsággal lehetett ellenjelöltet találni egy Csebyvel szemben; a restauráció azonban elég zajos és háborús volt mindig, mintha a legnagyobb küzdelmek árán jutott volna Cseby a vicispáni székbe. A restauráció azokban az időkben a háborút helyettesítette. A magyarok vérének nem volt szabad eltespednie, és mert háború nem volt, harcoltunk restaurációkor egymás ellen. A testvérháborúk nálunk nem szokatlanok. Harcoltunk is keményen. Most már ha harcolnak is, csak szóval teszik. Nemsokára pedig - ha már nem lesz vármegye - hát sehogy sem fognak harcolni. Eltesped a magyar vér.

Az egykori hatalmas kiskirály olyan komolyan beszélt erről a dologról, mint aki lelke mélyéből meg van győződve igazsága felől.

- Lássa, uramöcsém, úgy van ez. A vármegye nagyot vénült azóta, amióta a csendőrszurony kivette a komisszáriusok kezéből a hatalmat. Jött a végrehajtó, és doboltak az atyafiak kúriájában, és ezzel vége volt mindennek. Lássa, például nálunk most ilyen eset fordult elő. Az alispán ráírt a fináncokra, hogy terjesszék be a havi jelentésüket. A pénzügyigazgató beteg volt, nem vehetett részt a rendes havi közigazgatási gyűlésen, azért kérte az alispán az írásbeli jelentést. Hó, lett erre nagy háború a fináncoknál. Elkezdtek kiabálni: így, úgy, nekik nem parancsol az alispán, parancsoljon a kutyájának. Ők, ha elismernek valakit ebben a vármegyében, az csak a főispán lehet, különben még az se imponál nekik valami nagyon, mert nekik a miniszter a gazdájuk. És nem teljesítették az alispán parancsát. No lássa, uramöcsém, ez mutatja, hogy a rendszer már belevágta fogát a vármegyébe. Régebbi időkben vasra vertek volna sok spenóthuszárt, most meg lármázni merészkednek.

Az öregúr mérgelődve csóválta a fejét:

- Most meg mást mondok - folytatta hevesen az alispán. A falunk alatt beomlott a híd, a közlekedés megakadt. Futottunk nyomban a főszolgabíróhoz, az meg az alispánhoz, az alispán a mérnökhöz. Ez egy nap alatt megtörtént. Mármost annak kellett volna következni, hogy a mérnökök a szerszámjaikkal kiszállnak a beomlott hídhoz. Vártuk őket másnap, vártuk harmadnap, nem jöttek. Egy hétig nem jöttek. Megsürgettük a dolgot, akkor sem jöttek. Mért? Mert a mérnökök állami alkalmazottak, fittyet hánynak a vármegye szavának. A híd még ma is ott áll, beomlottan. Aztán - tette hozzá szomorúan - mindig, mindig azt a szegény vármegyét szidják, ki rozsdás címerével senkinek sem vét. Ha nem is ragyog az a címer, de azért tiszta.

Így beszélgettünk. A vonat futott velünk az éjszakában, az öregúr elgondolkozva nézett ki a sötét tájra.

- Hát a sajtóra miért haragszik urambátyám?

Az öregúr fölszisszent:

- A sajtóra? Mert falusi vagyok, ki elmaradt a világtól. Különben meg azért, hogy ezelőtt tíz esztendővel egy Weisz Mór nevű becsületes férfiú telepedett le a székvárosban. Nyomdát rendezett be Weisz Mór, és újságlapot alapított, ami hetenkint megjelent. Az volt az újság neve, hogy: Híradó. Ez a Híradó egyszer azt adta hírül, hogy az alispán tolvaj, gazember, aki az árvák pénzét lopja. No, az az alispán én voltam. Hát én erre elküldtem két vármegyei hajdút Weisz Mórért. A két hajdú megkötözte a szerkesztőt, és bezárta a vármegyeház pincéjébe. Ott ült Weisz Mór két napig. Akkorra megenyhültem és kibocsátottam. Akkor lett csak a nagy baj. Weisz Mór, ahogy megérezte a szabad levegőt, újra nekem támadt. Pedig a magam konyhájáról küldtem neki kosztot, míg be volt zárva. Ahány újság csak van ebben az országban, az mind Weisz Mórnak fogta pártját. Énellenem meg fegyelmit indítottak. Hát ezért nem szeretem én az újságlapokat.

A vonat hosszan fütyült. Állomás következett. Az öregúr az ablakhoz állott és kinézett. Onnan beszélt:

- Azért mégsem hibás a vármegye. Én ott hagytam az alispáni széket. Nem Weisz Mórért. Hanem mert meguntam a fináncokkal és mérnökökkel a pörösködést. A vármegye, szegény, nem hibás, csak a rendszer.

A vonat megállt. Az öregúr leeresztette az ablakot, és kikiáltott: - János.

Zsinóros urasági huszár pattant be a kupéba, aki összeszedte a holmikat.

- Itthon vagyunk - mormogta az öregúr -, ha valamikor erre jár, öcsém, szívesen látom, ha megtartja a regulát, tudja... No, jó éjszakát.

Az öregúr csöndes lépésekkel szállt le. A gép fütyölt, és a vonat továbbment velem a vármegyébe: Szabolcsba.

(1899)

Tokaj

Távol ködébe vesző Kopasz, vén történelmi kapuőr a magyar Kánaán bejáratánál, néked ugyan beadott június 27-e, midőn lábadnál a nyírségi paraszt már aratáshoz pendítette a kaszát. Lúdtojás nagyságú meg hatszögletű mennyei parittyakövek paskolták végig öreg hátadat, és míg tar fejed nyugodtan tűrte a magasságból jövő ostromot, derekadról, testedről lesodort minden királyi ékességet, kincset (a földkerekség legdrágább rendjelét a hegyek országában) a másvilági háborúság. A jégvihar tönkreverte a tokaji és hegyaljai szőlőket, a magyar földmívelés büszkeségét. Nyolcezer hold szőlőtermés fele tönkrement, a másik fele megriadva várja a július és augusztus viharait, viszontagságait. A szőlősgazda? Az már tudja ilyenkor a maga mondókáját, hallotta az apjától, a nagyapjától. A tüzes istennyilának éjjel-nappal csapkodni kellene Tokajban és környékén, ha a felhőknek volnának fülei. Csodálatos, hogy a kalendáriumban még maradnak szentek a tokaji jégverés után. Ám meglehet, hogy kivételes esetben a káromkodás körülbelül már csak annyinak számít, mint az utolsó kenet. Nélküle is üdvözül az igaz. Vele is a pokolba rángatják az ördögök a hajánál fogva a gonoszat. A káromkodás elkésett utóajánlat a másvilági piacon. Csupán a hirtelen gutaütés ellen használ.

Olvasom az országos csapás szomorú részleteit. Tokaj, Sátoraljaújhely, Kistornya nem szüretel ebben a naptári esztendőben. Sárospatakon, a Rákócziak szőlőjében talán még jövőre sem terem bor, amelyet a kuruc lantos "sárkányvérnek" nevezett. A tokaji kávéházban, ahol esztendőszámra öreg, nyugalmazott kereskedők pipáznak csupán, őszre hajolván az idő, nem jelennek meg sem a kaftános kalmárok, akik ősi szokás szerint manapság is a derekukon hordják az aranytallérokat bőrhevederben, sem az elegáns francia borügynökök Henry IV. szakállukkal és korlátlan meghatalmazásokkal a francia pezsgőgyárak részéről. Minek jönnének? Az ő borukat már megvette valaki előttük, aki adott érte szép, fényes, kristályragyogású köveket, amelyekkel csak azért nem díszelghetnek az asszonyok, mert hamar értékét veszíti a felhők között termett kő. Ha pedig eljönnek azok a külföldi kereskedők, akiknek ikertestvérük a nyizsnij-novgorodi vásáron vagy Bombayben a gyapotaukción alkuszik ugyanakkor, olyan ára lesz a hegyaljai bornak, amilyen a cobolyprémnek. Az egyetlen és elismert magyar világcikk, a tokaji bor ezelőtt kétszáz esztendővel sem volt sokkal olcsóbb a kékróka bundánál, pedig akkor még több termett belőle, és volt egy nevezetes üstökösjárásos esztendő, amikor kétszer szüreteltek Hegyalján: őszkor és januárban. A kis szőlőbogár aztán megette azokat a tőkéket, amelyek olyan hatalmasak voltak, mint egy nyírfa dereka, és történetük volt, mint az arisztokrata családoknak. Voltak kiszáradt, öreg tőkék, amelyekről állítólag Rákóczi Ferenc szüretelt egykor. Azt a szőlőtőkét, amely Kossuthtal volt egyidős, sokáig mutogatták Tokajban. Egyetlen szőlőfürtöt termett minden esztendőben. Aki kóstolta, vagy azt mondta, hogy édes a gyümölcse, és aszúhoz hasonlatos az aromája, vagy pedig azt vélte, hogy savanyú és fanyar. Attól függött, hogy ki kóstolta.

Költeményben, prózában és tudományos könyvben kevés dologról írtak annyit a világon, mint a tokaji borról. Van egy igen érdekes borászati könyv, amelyben bizonyosan némi fantáziával azt írta össze egy szenvedélyes borász, hogy háromszáz esztendeig kinek és merre szállították el Tokajból a boroshordókat. Az orosz cárok és a többi királyok féltékenyen őrködtek a messzi országban termő tokaji borra, amely manapság már a világhotelek menükönyvecskéjében is sűrűn szerepel. Tokaji bor! Bizony ez a fogalom kissé értékét veszítette az utolsó negyedszázadban, amióta köztudomású lett, hogy Tokajban annyi bor sem terem már összesen, amennyi elegendő volna egy nagyobbszabású lakodalomhoz. A borkereskedők bizonyára a régmúlt időkben is értették annyira a dolgukat, mint manapság, csak az emberek voltak hiszékenyebbek. A kétszáz esztendő előtti borkereskedő bizonyára áhítat nélkül vette le a cári és más királyi pecséteket a boroshordókról, amelyeket szüret után a hordókra ütöttek a fejedelmi udvarok kiküldött pincemesterei. És úgy csinálta meg a bort, ahogyan neki tetszett. De hát tudja Isten, több hit volt az emberekben. A borivó kétségeskedéséről még nem írt verset a Rajna menti költő, és régi naiv krónikások följegyezték, hogyan ifjodtak meg öreg császárok, elaggott püspökök a tokaji bor - illatától. Bűvös erejű, varázslatos szó volt ez a név: Tokaj. Kár, hogy a legrégibb arany is megkopik idővel, és a borivó már nem akkor kétségeskedik istenigazában, ha a Rajna szőke leányzóját kellene meglátnia a habzó kehelyben, hanem végképpen megcsökönyösödik a hitetlenségben akkor, ha aranyszínű, aromás és duplán lepecsételt tokaji bort állítanak elébe. Ugyan ki merné nyugodt szívvel elmondani közöttünk, hogy ivott valódi, tiszta tokaji bort? Talán csak egy ember van az országban. És az őfelsége, a király, a tarcali szőlőbirtokos.

A tolcsvai tiszttartó esetét kár volna elhallgatni. Régi grófi famíliánál szolgált a tiszttartó, aki egyéb rossz tulajdonságai mellett nagy bortolvaj volt. Az öreg gróf a pincekulcsot a párnája alatt őrizte, és a borairól olyanféle születési anyakönyvet vezetett, mint manapság például Szemere Miklós vezet a telivér lovairól. Számozva, leltározva, anyakönyvelve volt ott minden hordó, minden butélia. Aztán mikor a tiszttartó, meggazdagodván, elhagyta a grófi gazdát, mégis az derült ki, hogy nyolcvan palack tokaji bor hiányzik a pincéből. Eltűnt szőrén-szálán. Az öreg gróf kártérítési pört indított tisztje ellen. A szakértő bizottság áhítattal és meghatottsággal nyitotta föl a nyolcvanegyedik palackot, és megkóstolván a bort, száz forintban állapította meg egy-egy palacknak az értékét. Matematika szerint nyolcezer pengőt kellett volna fizetni a hűtlen sáfárnak. Aztán nem fizetett egy krajcárt sem. Újabb szakértő bizottság kiküldetését kérelmezte, amely bizottság aztán megállapította az öreg gróf féltve őrzött borairól, a családi kincsekről, hogy egytől egyig - hamisított borok.

Jajszótól hangos Hegyalja felé azonban mégis szomorú részvéttel kell hogy forduljon a szívünk. Nem minden borkereskedő-adoma igaz, és bizony mondom, hogy a hegyaljai borok tisztaságára manapság jobban ügyelnek, mint kétszáz esztendő előtt. Ebben az országban, ahol az aranyat csekély mértékben és nem nekünk bányásszák a hegyekből, az arany az alföldi rónaságon és a vén hegyek ősszel pirosodó derekán terem számunkra. Legnagyobb kincsünk, nemzeti büszkeségünk fölött ülünk tort. Az aranynedv helyett keserű könnycseppek nedvesítik meg a Hegyalja humuszát. Vajon fakad-e esztendőre gyümölcs az idén elhullajtott könnyekből?

(1910)

A gyermek szeme

Mikor én rövidnadrágos fiúcska voltam, akkoriban még az volt a boldog gyermek, aki valamely régi budai ház erkélyén Andersen meséskönyvét olvashatta. A fiam manapság a Világ Naptárából ismerkedik meg a történelemmel. Szinte észrevétlenül ugrott át egy bizonyos korbeli távolságot, amely nálunk, öregeknél esztendőkig, évtizedekig tartott: a meseolvasás korát. A mai gyermek életéből csaknem nyomtalanul tűnt el a mese létezése, az unokáink pedig már csak hallomásból fogják tudni, hogy voltak mesék, amelyek mellett, amelyekben az őseik fölnövekedtek. Az ezeresztendős öregember, aki botocskájával kopogva mellettünk ballagott, amíg gyermekek voltunk, az én fiamat immár nem kíséri el utazásában a messzi állomások felé. Kíváncsian nézek bele a fiú tarisznyájába, mit visz el magával a gyermekkorából? Ott van az automobil, ott van a football, ott van a repülőgép, de az Andersen kis ólomkatonáját hiába keresem. A mesék öregembere a modern gyermek elől elszökdösött a messzi erdőségekbe.

Egyszer azt olvastam valahol, hogy azért a legigazabb irodalmi műfaj a mese, mert elkíséri az embert a bölcsőtől a sírig. Hát ez így is volt valamikor, amikor még voltak mesék. Amikor még voltak olyanok, akik a meséket hallgatták. Az utolsó híres mesemondó asszony - a nevezetes Hornyákné - még az egri püspöknek is mesélt egyszer, miközben négylovas kocsin hordozták egyik udvarházból a másikba. Később a Hornyákné királyfiai és aranyszőrű báránykái átváltoztak Lafontaine-féle marquise-okká, és az óceán túlsó feléről, az üzletes Amerikából szinte ellenállhatatlan rohamban érkeztek meg az aranyásók és a szerecsen gyermekek. Tamás bátyó kunyhója és Huck Finn, valamint a többi fél nadrágtartót viselő arkanzási fickók egykettőre elfoglalták a magyar fiúk szívét. A könyvkiadók meggazdagodtak, az unalmas Hoffmann feledés sorsára jutott, és a magyar tanító urak is nekivetették a kalamust a meseírásnak. Kár, hogy Jókai és Mikszáth nem foglalkoztak többet az ifjúsági regények írásával, mert hiszen ők voltak azok, akik a tökéletesség fokára tudták volna emelni ezt a műfajt. A tanférfiak a meseírás terén sem tudtak tovább jutni az Ali basa papucsánál. Jules Verne meghalt, divatját múlta, mint akár az Ezeregyéjszaka. Magyarországon többé nem mesélt senki. S talán ez az oka annak, hogy a modern magyar gyerek mindent visz magával a tarsolyában az élet országútjára, csupán a mesét nem.

Sokszor gondolkozom azon, hogy mi az oka annak, hogy a magyar meseírás nem tudott továbbjutni az Ali basa papucsainál? Hiszen volnának itt is írók, és volnának gyerekek is, mint Angliában, ahol a legelső írók és rajzolók fogják meg a gyermekirodalom ekeszarvát, és egész hadsereg ifjúsági könyv neveli, mulattatja a jövendőbeli Nagy-Britannia növekedő nemzedékét. A német "iskolamester" csaknem félezernyi ifjúsági közlönyben esztergályozza Vilmos császár apró alattvalóinak lelkét. A franciák képeslapot szerkesztenek a gyarmatok fekete gyermekeinek, és Romániában a királyné mesélget az ifjúságnak. Míg nálunk alig két számottevő gyermeklap próbálkozik megfelelni az áldozatkész kiadók költségeinek megtérítésén, az ifjúságnak pedig meg kell elégedni a katolikus papok "rózsafüzéreivel". Hol vannak az írók, hol vannak a rajzolók, hol vannak a könyvek, amelyek a gyermekkel újra megkedveltetnék a mesét? Elfacsarodik az ember szíve, ha megnézi, hogy miféle silányságokkal traktálják a magyar gyerekeket. Szinte oázis annak az egy-két íróembernek a munkája, aki hébe-korba fölveszi a versenyt a tanárokkal és tanítókkal. A tanító tanítson, de ne írjon. Hagyja azt az íróknak.

Ennek az elkeseredett cikkecskének pedig az volt a legfőbb okozója, hogy a gyermekbíróság nem győzi a munkát, és a javítóintézetben csaknem olyan sokan vannak, mint az őrültekházában. A gyermeknek nincs olvasmánya, nincs regénye, nincs ideálja. Talán az íróknak kellene összeállani, hogy segítsenek a bajon, de az írók még azért sem állnak össze, hogy a maguk baján segítsenek. Újszerű, lelket röpítő olvasmányt kell adni a gyermeknek, amely elragadja őt az ideálok felé. Mi a manónak érdeklődjön a mai gyermek az erdész fia vagy a cirmos cica kalandjai iránt, amikor az országúton hatvan kilométeres gyorsasággal száguld az automobil, a feje fölött pedig a repülőgép zakatolva suhan tova? A gyermekszemek éppen úgy látják, hogy a világ nagyot változott, és a királyfiak az orfeumokban bujdosnak, mint mi látjuk. Azt lehetne mondani, hogy a gyermekek gondolkozása megelőzte az írók gondolkozását. Ők már jobban látják a világ alakulását, mint mi, öregek látjuk.

(1910)

A régi Magyarországból

István eljött, és vele Pestre az idegen. "Elő a régi Lánchíd- és alagútjegyekkel!" - kiáltott fel a pesti selfmademan még néhány esztendő előtt, és az idegen örvendezhetett, ha a bérkocsis tetejében meg nem rakta a mulatozás végén. Manapság is szeretjük Pesten forgatni az idegent, de mégis micsoda rengeteg a távolság az egykori István-napi "kéjvonattól" a mai napokig, mikor a nagyszerű Gálos Kálmán és mellette egy sereg pompás hivatalnok (akik között a poggyászfelügyelő is bátran elmehetne francia hercegnek a Balkánra) arra vigyáz, hogy az idegen jól forogjon, és el ne verjék az orfeumban. A menetjegyiroda híradása szerint ezekben a napokban éppen tizennyolc amerikai famíliára ontja a disztingvált vendégszeretetet Gálos Kálmán a társaival, tizennyolc amerikai család indult el kora tavaszkor az óceán másik partjáról, hogy körülutazza a világot. Van közöttük nagyon gazdag ember, de a legszegényebb is milliomosszámba mehetne Pesten, ahol tudvalevőleg hetven-nyolcvanezer forintnál kezdődik a millió. És a rozsdavörös képű jenkik és a rozsdavörös hajú missek robogó automobiljai mellett észre sem vesszük az István-napi, kékbeli magyart, aki csizmaszáraival szerényen baktat a fal mellett.

Sokan vannak Pesten olyan emberek, akik már tovább is jártak Cinkotánál, alaposan megnézegették a külföld nagyvárosait, és csak a legzöldebbek közöttük vallják azt, hogy Pest még mindig kisváros volna. Pest egyszerre nagyváros lett, még akkor is, ha az ember Londonban töltötte a nyarat, vagy Párizsban mászkált az utcákon. Nem kell készpénznek venni azoknak a többnyire fiatalembereknek a rajongását a párizsi boulevard-ok után, akik gunyorkás mosollyal bámulnak bele a déli Kossuth utcába. Azt se higgyük el egészen, hogy Pest Trencsén megyebeli község se lehet a világvárosok sorában. Pest ma már nagyváros, az utolsó tíz vagy talán csak az utolsó öt esztendőben fejlődött-e azzá: azt nehéz nekünk megítélni, akik benne lakunk. Az új paloták a mi szemünkben csak egy napig újak, természetesnek látjuk, hogy a város felnövekedett, mint az ifjúságából férfikorába lépő ember. Amint gyermekkori barátainkról nehezen hisszük el, hogy valaha deresedő fej helyett más főt hordtak a vállukon, ilyenformán nem tudjuk már elképzelni azt sem, hogy Pest valamikor, tíz-tizenöt esztendő előtt kisváros lehetett, ahol megbámulni illett a jenki kerek szalmakalapját. A jenki szalmakalapjával csak a kitűnő Gálos törődik manapság Budapesten, mert hiszen ez neki a mestersége.

Talán húsz esztendeje annak, hogy az utolsó "kéjvonat" elrobogott Budapest felé Istvánnak előestéjén, és a pesti lakó nemcsak a régi bohózatban, de a valóságban is azon mulatott, hogy a falusi rokont más hely híján a ruhafogasra akasztotta. Az írók - azok a derék fiúk, akik még a Don Gunárosz humorát vélték a világ legjobb humorának - segítettek abban, hogy a kéjvonatos vidéki nevetségessé váljon a pesti utcákon. A vidéki volt az, aki megijedt a lóvasút tülkölésétől, a vidéki ette meg az osztriga kagylóját, a Kerepesi úti ruhakereskedő a vidékinek tartogatta raktáron azokat a különös szabású nadrágokat és kabátokat, amelyeket Pesten senki sem merészelt felvenni. Sőt az írogató detektívfőnök, a jeles Szombatfalvi Albert, ha a humor mezőjének kanyarította a tollat detektívtörténeteiben, a vidéki balekot szerepeltette a pesti pepita nadrágos csirkefogók között. Mert így volt az évtizedekig: a regényekben és a színpadon a vidéki csizmát hordott, és kerek ő betű volt a száján, a pesti úr cilindert viselt, a csirkefogó pepita nadrágot... A "kéjvonat" elrobogott Pest felé, és a vidéki remegve gondolt arra, hogy vajon nem jut-e arra a sorsra, mint a kalendáriumbéli János bácsi, akinek a csizmájából lopták ki a pénzét Pesten.

Volt, volt... Volt idő, amikor a vasúti miniszter csaknem ingyen hordatta fel a vidéket Budapestre, hogy legyen alkalma a vidéknek adóját befizetni Pestnek. Voltak okos emberek, akik kiszámították, hogy a vidék csak addig takarékoskodik a pénzével, amíg föl nem csalogatják a vasútra. A vasúti költségtől való félelem esztendőkig is odahaza marasztotta a vidék vágyakozó kedvét a kis falukban és városokban. Hát hadd üljön fel a vidék a vasútra, akár ingyen is, csak elinduljon Pestre. A Vérmezőn ökröt sütöttünk nekik (már csak ezért is érdemes volt Pestre jönni!), a Gellérten búcsút rendeztünk, a Népszínházban az "Ördög piruláit" játszattuk. Csak jöjjön az a vidéki!... A Kerepesi úti ruhás kézcsókkal fogadta a nénémasszonyt, Szikszay megduplázta a pincérei létszámát, és egész Budapest mosolygó érdeklődéssel várta a "kéjvonatot", a kéjvonattal érkező vidéki bugyellárisokat. A Városligetben megolajozták a hintát, Glück Frigyes kiadta a jelszót a vendéglősök és fogadósok között: szeressük a vidékieket! És ő maga járt elöl jó példával a "Pannóniá"-ban, hogy esztendőkig is mint második otthonukra gondoltak vissza e szálló vendégei. Bár kinevettük a derék vidéket az ő furcsaságaival és félszegségeivel, de szerettük, megbecsültük, dédelgettük. - És Pest megerősödött, megnövekedett azon a pénzen, amit a vidék évtizedekig hűségesen behordott az aratás után, Istvánkor.

Álmos, magyarországi életmódunkba egykor trombitaharsogásként hangzott bele a Szent István-nap megérkezése. A nyár ünnepe, az utazások napja volt ez, bár a jó István király nem sokat utazgatott. Míg a többi ünnepek - fagyos karácsony a zöld fával, kalácsos húsvét a rózsavizes üveggel és a pünkösd a virágzó fákkal - leginkább odahaza marasztalgatja az embereket, első királyunk, István emlékezetére körülbelül ötven esztendeig utazott egész Magyarország. Bizonyos, hogy a kereskedelemügyi miniszterek is jobban értették a dolgukat a mostaninál, többet foglalkoztak a pesti idegenforgalom emelésével, mint Hieronymi úr. Hogy Pest naggyá lett, hogy fejlődött, és gazdag lett, azt a régi kereskedelemügyi miniszterek csinálták. A vasút, mint az ország legelső üzleti vállalata, maga csalogatta az idegent Pestre, és a miniszterek maguk is számon tartották a vidéki kékmándlisokat a távoli állomásokon. A vasút szuggerálta Magyarországra, hogy Istvánkor útra keljen...

Nagyon régen volt már ez. A pesti lakó nem rejtőzik el többé István-nap reggelén a szekrénybe, és az ökröt nem forgatják a Vérmezőn. A vidéki mintha megharagudott volna valamiért István napjára, többé nem ül vasútra e napon. A vonatok félig üresen közlekednek, vidékit aranyért sem találni a fővárosban. Az egész István-napi történet bevonult a magyar legendák közé, a cinkotai kántor és társai mellé. A rozsdavörös arcú amerikai, akit Gálos úr Pestre csalogatott, közömbös unalommal hallgatja a Bazilika harangjának megkondulását.

(1910)

Szeptember

Őszre jár, és nemsokára meghalunk, írtuk valamikor ifjúságunkban, amikor már csak azért sem volt érdemes tovább élni, mert Reviczky Gyula is meghalt. Mintha valóban igaza volna a Dante szomorú ifjújának: az ifjúsággal együtt lépked a vágyakozás a halál után. Reviczky tüdővésze és Musset Alfréd alkoholizmusa volt akkor divat, amikor még ifjú költők voltunk, és nem mindennapi gyönyörűséggel gondoltunk sivár kórházi termekre, elhagyatott temetőkre és a halál után bizonyosan megérkező dicsőségre. Mondom, divat volt a szegénység, a nélkülözés. Az ifjak többé nem komédiásnak szöktek el a dús atyai háztól, hanem költőnek. Nem a jó ízlésük tiltotta el őket a komédiás pályától, amely alapjában véve, még ma is olyanforma ősfoglalkozás, mint a Shakespeare idejében, hanem a költők voltak olyanok, akik megigézték a lelkeket: szépen fújdogálták a hamelni furulyácskát. Nyomor, éjszakai kávéház, zárdahölgy, aki utánad eped és víg, könnyelmű élet: a költők többnyire efféle vásznat szövögettek a motolláikon, és a gimnáziumi és jogászifjúság elcsábulva futott a szépséges sírhalmok felé. Őszre járt: a magyar költészet lantján mint egyetlen húr búgott fel a szeptemberi nóta, a hervadás, a halál, a búcsú az élettől... A Reviczky Gyula sírja még zöld volt, a "Koroná"-ban Gáspár Imre bánatosan éjszakázott. Balás Sándor Petőfiről mesélt... Szinte gyermekesnek látom manapság ezeket a dolgokat, midőn régi könyvekben lapozgatok. Mert hiszen nagyon természetes, hogy jómagam is meg szerettem volna halni abban az időben anélkül, hogy erre különösebb okom lett volna.

Susognak a sárguló falevelek manapság is a szeptemberi szélben, de más nótát susognak, az én fülembe is és a mai fiatalemberek fülébe is. Azt susogják, hogy meghalni nem jó, jobb élni, mint meghalni, és jól kell élni, hogy meg ne haljunk. Rongyos poéták, mezítlábas költők és Balás Sándor ócska köpenyege, isten veletek! Magyarországon többé senki sem akar meghalni, költőkké sem azzal a szent célzattal leszünk, hogy a "Koroná"-ban Poldi számlájára folytatjuk életműködésünket. És a Balás Sándor ócska köpenyegét sem reklamálja többé senki, amely köpenyeghez (a költő öngyilkossága után) joga volt minden fiatal poétának. Egy egész költői nemzedék hordozta felváltva, télben, fagyban az öngyilkos kabátját. Zálogba sem lehetett csapni vénsége miatt, meleget sem adott már kopottsága miatt, de az ifjú költői vállak szentséges áhítattal viselték. Állítólag volt egy könyv is az öreg Erdélyi Gyulánál, amely könyvben számon tartották a köpenyeg használóit... Nemigen hiszem, hogy akadna valaki a mai fiatal költői nemzedékben, aki a Balás Sándor köpenyegéért jelentkeznék! De így van az jól. Az életet többé nem egy ócska köpenyeggel kezdjük, sem azzal, hogy nélkülözni, nyomorogni, szenvedni óhajtunk, hanem élni akarunk szépséges, nagyszerű és édes, lelkes, finom szenzációkkal teli életet. Egy uralkodó hercegnek sem lehetnek több kívánságai, mint egy ifjúnak, aki most lép az életbe. Amerikai gazdagság, a renaissance szelleme és Kelet ezeregyéjszakája egyesül abban a homályos ködgolyóban, amely a mai ifjú előtt mint messze fekvő cél lebeg. Manapság már az öreg emberek sem akarnak meghalni többé.

Zörög az avar, de őszi verset eddig nem olvastam. A költőknek többé nem Gergely pápa csinálja a kalendáriumot, hanem belső énjük. A pesti utcákon hemzseg az életre kelő ifjúság, kinyitják az iskolák és az élet kapuit. Nyílt, okos, gúnyos és lenéző szemekkel találkozunk az utcákon. A tizenöt-húsz év előtti ábrándos és naiv vidéki ifjúnak mását immár nem találjuk. Még a komédiás-növendékek sem meresztgetik többé a szemüket, a gólya-jogász nevetve nézi, hogy az egyetemen választásokra korteskednek. Az élet a maga cinikus, erőszakos és hideg mosolygásával tükröződik az ifjak lelkében. Összeszorított ököllel, elszánt akarattal és gunyoros, hideg indulatokkal vágnak neki az életnek. A fülükben a saját automobiljuk tülkölését hallják, és képzeletben a Lánczy Leó székében ülnek. Miattuk ugyan hervadozhatnak a zárdahölgyek! Az ördög vitte volna el, aki a halált kitalálta. Őszre jár, és Magyarországon többé senkinek sem jut eszébe a hervadás.

(1910)

Őszre hajlik

Jó Petőfi Sándor egy régi, szép szeptember végi délutánon versfaragással töltötte az időt a regényes fekvésű koltói kastélyban, s megírta legszebb versét, a legszebb magyar elégiát; a modern költő, őszbe hajolván az esztendő, szezoncikkelyt ír a szerkesztőségben, és a téli színházakra, mulatságokra és könyvekre gondol. Mert a társadalom és a társaság csak ilyenkor egzisztál, és ha forró nyárderékon hal meg valami comme il faut úr vagy asszonyság, szörnyű vétséget követ el, a társaság illemszabályaiba ütközőt.

Ahogy egyszerre nagy város és modern nemzet lettünk, és párizsi, illetőleg nagyvilági mintára rendeztük be az életünket, azóta szörnyen haladtunk, és nagy túlzásokba estünk. Nyáron erkölcsi kötelessége mindennek és mindeneknek szünetelni, és aki nem szünetel, azt kidobják a csárdából, ahol a jó társaság mulat, összegyűlvén őszi időben.

Bármiként gondolkozom, nem tudom kitalálni, ki és mi nálunk a sokat emlegetett jó társaság. A mi forrongó és mostan alakuló társadalmunkban vannak ilyen nagy hazugságok, amiket gondolkozás nélkül magáévá tesz mindenki. Ilyen a jó társaság fogalma is, és népszerűségét e fogalomnak mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy "jó társaság" nemcsak a Múzeum utcában vagy az Országos Kaszinóban található, hanem a külső Ferencváros piacterítékes vendéglőiben és a kétszobás polgári tűzhelyeknél. Amely jó társaságok szigorúan őrködnek azon, hogy kevésbé előkelő elemek ne tolakodjanak a kiválasztottak közé.

Mosolyogni való állapot ez. A társaságoknak természetesen joguk van elzárkózni a külső világtól, de nekünk is van jogunk ahhoz, hogy rossz vicceket faragjunk rovásukra. Mert nálunk igazán előkelő társaság alig képzelhető el. A mi forrongó társadalmunkban, ahol egyéniségek dominálnak és körülmények, meddő foglalkozás kasztfalakat emelni. A régi Magyarországban sem ment ez könnyedén, és ma, amikor remeg a föld lábaink alatt feltörekedő ideáktól, áramlatok érkeznek hozzánk a szelek szárnyain, és az elméket új gondolatok feszegetik, amik mintha egy mesebeli, ismeretlen országból jönnének, képtelenség elzárkózni a jó társaságbeli ajtók mögé, mert előbb-utóbb bekövetkezik az, hogy a társadalom egységes lészen, és leomlanak a falak.

Őszre hajlik, amikor a mai gyermekes felfogásunk szerint élni érdemes. Párizsban nyáron is élnek, és Londonban is élnek, mert a magas arisztokrácia, ha odahagyja is a fővárost, az igazi társadalom ott marad, és tovább űzi kisjátékait. A mi túlzott felfogásunk szerint mi különbek vagyunk a londoni vagy párizsi társadalomnál, és csak ősszel merülünk belé ismét az élet hullámaiba: a színházakat kinyitják, és Fukszné zsúrt ad, vagy N. N. gróf a korzón megjelent.

Helyes. A szezon megkezdődött, élni fogunk.

Ám az életnek nyilvánulásait sehogy sem tudom másképpen tapasztalni, mint július derekán. A jó társaság, amelyik nyáron a fürdőhelyeken ülésezik köztudat szerint, sehol sem látható, és egyebet nem csinál most sem az ülésezésnél. A társaság és a társadalom éppúgy alszik, mint mindig, ha a szezont az újságok kihirdetik. A Váci utcában sétálgatni szép munkálkodás, a kaszinóban kártyajátékkal tölteni az időt hasonlóan jeles dolog, és a futtatás sem utolsó mulatság, de mindezekből még nem láthatni azt, hogy a szezon megkezdődött volna, és örvendezzen mindenki az életnek. A legkonzervatívabb felfogás szerint is csinálni kellene valamit, vagy mi az ördög!...

Most látom, hogy bizony-bizony helytelen okoskodás ez tőlem. Mert mit csinálhatna egyebet a fentebb elsoroltakon kívül a magyar társas élet!? Balgaság kívánni valamit, mert mit sem tehet. Nálunk nincsenek társadalmi akciók, nálunk nincs Dreyfus, nincsenek kérdések, amik egyformán érdekelnék a társadalom minden rétegét. Legfeljebb botrányok vannak. Egy itt meglövi magát, mert sikkasztott, a másik hamisan kártyázott, a harmadik szökött valakivel, és a férj vagy apa itt maradt...

A magyar társas élet még mindig a kiválasztottak monopóliuma, a többi, a szürke társadalom hallgat és unatkozik, ha köteles munkáját elvégezte. Jó társaságbeli fogalmak szerint a pöbli rongyos nadrágban jár, és könyveket vásárol, vagy hetenkint megteázik ott, ahová hívják. A pöblinek nincs sok pénze, vagy ha van, nem tud vele bánni. A koncerttermek télen megtelnek pöblivel, mert a pöbli ostoba; a színházak is, a panem et circenses bölcs elvénél fogva. És tulajdonképpen úgy látom, hogy nálunk mindenki csak: pöbli - hol van akkor a jó társaság, amelyikről sokat hallunk, még többet beszélünk, és miatta lenézzük saját társaságunkat.

Sohasem leszünk demokraták, és sohasem fogunk egységes társadalmat alkotni, mert társaságunkat mindig másfelé keressük, és nem ott, ahol az van. Ha Fukszné nem röstelkedne briliántjai glóriás fényében az ura oldalán megjelenni, mert Fuksz úr csak egy vén zsidó; és ha Szárdobozy Elemér nem vágyakozna az aranyos Niki gróf barátságára; és ha valami erős áramlat kiirtaná ebből a budapesti társadalomból az oktalan gőgöt és hiúságot; és valamiképpen meg lehetne alkotni az egységes magyar társadalom fogalmát, amit még senki sem tudott helyesen elképzelni, akkor tudnánk élni mint nagyváros; és a szezon megérkezését nem abból konstatálnánk, hogy Niki gróf elrobogó hintaja ránk fröccsentette a sarat az utcán - akkor gondolhatnánk arra, hogy lesz komoly magyar társadalmi életünk a fővárosban, amelyik hivatását betölti, és vezéreszmékkel szolgál az egész országnak. A nagy gondolatok és ideák ritkán fakadtak az egyéniségekből; szülőtalajuk mindig a társadalom volt. De bízzunk a jövendőben: Széchenyi István eszméit hosszú évtizedek után mindenki megértette, és alakult egy ferde, egyoldalú társaság, mert nem jól értelmezték az eszméket. Elég, hogy foglalkoztak vele. És ha eljön az a merész ember, aki a mai társadalmat akarja majd reformálni, egységes, hazafias, komoly irányba terelni, akkor beszélhetünk arról, hogy élni immár érdemes, mert a szezon megkezdődött.

(1911)

Sneider Fáni

Budapestről az utazási könyvek azt írják, hogy gyönyörű, ifjú hajadon a vén Duna partjain, és tavasszal ibolyaszaga van a városnak, mint a pesti korzó hölgyeinek; őszidőben Buda adja meg a város tónusát, lehulló vadgesztenyék kopognak a bástyasétányon, a méla csöndben áthallatszik a túlsó partról a kioszkbeli katonabanda muzsikája, az ősz és Buda egy anyától születtek.

Húsz év előtt jöttem a városba, mint a Dumas regényéből való ifjú, egy tallérral és mérhetetlen ambícióval, mint a tizenhat esztendős emberek szokták. A vonat hajnalban érkezett, és Rákoson, a kora őszi levegőben már érezni lehetett Budapest szagát. Akkoriban a gyárkémények és a zöldségeskofák gondoskodtak a város odőrjéről. Lóvasút ment a Kerepesi úton, és olyan vénséges vén kocsisok hajtották az öreg lovakat, hogy szinte azt hihette az ember, mindig őszi dér van Pesten. A tülök olykor megszólalt, mint egy régi német városkában, és a Váci utcát sör- és virsliszaggal látta el a régi "Korona" vendéglő. Az "Uhr"-ban régimódi ruházatú boltosok üldögéltek esténkint, és a Párizsi utcában hatvanesztendős masamódkisasszonyok díszítették a kalapokat. Ah, mily vén volt akkor Budapest! Sneider kisasszony volt benne a legszebb hölgy.

Sneider Fáni az egykori Kalap utcában lakott, és reggeltől estig a tükörben nézegette magát. Olyan szőke haja volt, mint a borbélyműhely ablakában a párizsi viaszfigurának - "párizsi szőke" - mondták egykor a műértők a vörhenyeges hajra -, arca fehér és piros, és szeme olyan kék, mint Bécs alatt a Duna. Első kedvesem, szerelmem, nagyvilági ismerősöm, pártfogóm és nevelőnőm volt Sneider kisasszony. Kis szobám volt, amelynek ablaka alatt az udvaron ecetfa virágzott tavasszal, vasból való kút állott szalmába göngyölve télen, amelynek vízhúzója úgy nyikorgott, mintha egy dalos, nagyon öreg ember egymagában nótázgatna valahol. A bútoroknak olyan kifelé görbülő lábuk volt, mint a mopszlikutyának, és horgolt terítő volt vetve minden lehetetlen helyre. Vasárnaponkint egy régi óra zenélt az ebédlőben, és a könyvespolcon pirosba és aranyba kötve Kisfaludy regéi foglaltak helyet. Sneider kisasszony rózsaszínű fába ékelt tükröt tartott a kezében, és szerelmes volt egy fehér köpenyeges tisztbe, aki Milánóban feküdt. A könyvek és a regények a húszas és harmincas esztendőket - a múlt században - már régen letárgyalták, és húsz év előtt a Kalap utcában még biztosan föl lehetett találni egyes öreg gavallérokon a Napóleon kori kék frakkot. Mintha ötven esztendővel később járnának az órák, és Sneider kisasszony elmerengve nézett a szemembe:

- Nem akarna katona lenni? Költő és katona egy személyben?

Mindig orgonaszaga volt a ruhájának, naplót írt, és bő, virágos szoknyában ment vasárnaponkint a templomba. Mise után különböző Frédi és Henry nagybácsik, valamint nagynénik, akiket Züzánnak és Rozinak neveztek, jönnek látogatóba, délután egy tiszt úr ócska vaffenrokkban és bő szárú csizmában, amilyenben a vidéki színpadon játszanak. A tiszt úrnak néha félóráig kell várakozni a kis szalon százszor látott, gömbölyű keretű fotográfiái és albumkönyvei társaságában, amíg Sneider kisasszony a toálettel elkészült. Mindig friss és üde volt az arca, aprókat lépett, legyező volt a kezében, gyönyörűeket sóhajtott, és azt a rövid negyedórácskát, amely a petróleumlámpás felgyújtásának idejét a délutánban a nappaltól áthidalta, éppen úgy csókolózással és kézfogással, halk esküvésekkel és a kis fejnek a férfi vállon való elhelyezésével töltötte, mint a múlt század elején minden valamirevaló kisasszony, aki Himfyt vagy Byront olvasta.

Mintha az egész életnek nem lett volna egyéb célja az egykori Belvárosban, mint a vasárnapi délután! A régi házak furcsa szobáiban a pillangós, fehér függönyök mögé lágyan szállott be az esthomály, és a görbe lábú székek, amelyek illedelmes távolságban állongnak egymástól a délután józanságában, láthatatlan kerekeken közel gurulnak egymáshoz. Az utcákon - a girbegurbákon - litániáról ballagnak haza a kifli formájú öregasszonyok és vén bibliai kezdőbetűkhöz hasonló férfiak - az ablakok vaskosara mögött egy pillanatra megelevenednek az álmok, mint rózsaszínű színpadon felszalad a kárpit. Kis vadászkastély áll valahol, és a koszorú alakú erdőből mélabúsan hangzik a vadászkürt... Régi német városkában külföldre masírozik a század, a banda szól, a katonák kabátja fehér, és a dobos a levegőbe dobálja a dobverőt... Vagy tavaszi majális van, és gyöngyvirágszaga van az erdőnek, a lövészek valcert táncolnak a városka hölgyeivel, a polgári zenekar fáradhatatlanul fújja a Klapka-indulót.

Sneider kisasszony alkonyattal mindig fiatal hölgy volt, és Henry-val egy kényelmes postakocsiban ülve utazott Velence felé, ahol a tenger kéklik.

Fiatalembert nem lehetett látni Pesten az időben, és Podmaniczky Frigyesnek fehér szakálla és piros szegfűje képviselte a nagyvilági látszatot a városban. A Belváros kanyargós sikátoraiban német cégéreket zörgetett a szél, és bízvást várhattam a peleskei nótáriust, hogy előpenderül valamely utcasarkon - mintha a híres jegyző óta mit sem változott volna a város. A belvárosi patríciuscsaládok tüntetőleg ragaszkodtak németségükhöz, a magyar újságokat csak a jogászok olvasták a kávéházban, akik lármázni jártak a Múzeum-kertbe. A hazafiság furcsa, szinte humorisztikus alakban mutatkozott a városban, a cilinder mellett ugyan már nem hordtak kakastollat, de az ifjúság vezére még mindig Szűcs Pátri volt. A pesti polgárok mulattak a jogászok heccein, a merőben érzéketlen lakosságú nagykörúton, ahol még csontvázként, kihaltan, soványan állongtak a mai paloták, és egy cipésznek volt a legszebb kirakata, mert este három lámpa világította, a mai elegáns ügynököknek az ősapjai jártak csizmában és magyar nadrágban, a Koronaherceg utcában harminc forint volt a legdrágább kalap, és az öreg Kléh István volt a legzseniálisabb takarékpénztári igazgató a városban.

Ah, mily csöndes és öreg volt ez a város húsz év előtt! A plakátokat betiltotta a rendőrség, ha dekoltált színházi hölgyet ábrázolt, a csirkefogók és a színészek tarka nadrágban jártak, a nőnöveldék és elemi iskolák százesztendős házakban voltak elhelyezve, ahol a víz befolyt a tetőn, és az utcákon nem lehetett közlekedni, mert mindig köveztek - s évekig ezen csodálkoztam leginkább a városban.

Lehet, hogy a vándormadárként szálló esztendők teszik, hogy manapság már alig látni öreg embert Pesten, mert hisz azok a régi öregek, akik mogorván és gyanakodva fogadták egykor Pest beözönlő új lakosságát, elmúltak. A boltosok, akik a vidékire utaztak az utcákon - az ügyvédek és ügynökök, akik kancsal tekintettel furakodtak az új lakosság soraiba, értéktelen részvényekkel, rosszhiszemű üzletekkel tépázván meg a vidéken már amúgy is tönkrement új pestieket - a rossz nők, akik a vidéki plébánost az ablakukba ültették csibukozni - éjjeli kávéházak veszedelmes söpredéke, amely még az ötvenes esztendők iskolája szerint gyakorolta a "parasztfogdosást" a játékosasztalnál, a mulatóhely pezsgőjénél vagy a táncosnők szoknyája mögé rejtőzve - megöregedtek, elmúltak, ordináré hangjuk többé nem veri fel a kávéházak csendjét. Ma sem jobbak az efféle emberek Pesten, de fiatalabbak, tehát gusztusosabbak. Mily humoros tünemény lehetne egy nyolcvanas évekbeli Váci utcai gavallér manapság!

Először a körutakon kezdték - ahol Klondike ifjai telepedtek meg a kávéházakban, hol felhangzott az első angol szó, és a legelső Amerikát járt szélhámos kibontotta a csillagos lobogót: le a bajusszal!

Mintha csupán a férfiak bajusz- és szakállviselete akadályozta volna a várost fejlődésében! A borbélyok megfenték a késeket, és a város egyszerre nőni, fiatalodni, emelkedni kezdett. Új, amerikai, angolos szokások honosodnak az angolszász divattal, a lóversenyzés sportja az öreg belvárosi kávéházakba szorul, ahová a jockeyk járnak inni és biliárdozni, a Körúton mint rohanva vágtató lovascsapat éles trombitaharsogása zendül végig a testedzési sportok hangja. A közelgő huszárcsapatot még eltakarja a távolság és a por, de a csákók már kicsillannak. Jön a sportok legmámorítóbbja, a futball.

A nyolcvanas évek görnyedt hátú dandyfigurája, a Hatvani utca sarkáról életunalommal kacérkodó, émelygősen előkelősdi fiatalemberei után egyszerre angolos ruházatú, tisztára borotvált, szélesedő vállú fiatalemberek tünedeznek fel a városban. A rövid dupla gallérviselet előnyösen domborítja ki a nyakizmokat, minden utcasarkon fogorvos akasztja ki a tábláját, mert a helyes és jó táplálkozáshoz ép fogak szükségeltetnek. Az ifjú bízva bízók külföldre járnak tanulni, nagyszerű utcai lapok keletkeznek, amelyek felrázzák a pestieket tunya, érdeklődés nélküli életükben. Párizsi kirakatok támadnak addig néptelen utcákon, és süvítve száguld az automobil a bámészkodó bérkocsik között. Egyszerre az ifjúság lett az úr a városban, ahol száz esztendeig vénséges vén belvárosi polgárok igazgatták a dolgok rendjét. A bakter többé nem mer éjjel kiáltani a ragyogó lámpák alatt, és a kakaskukorékolás helyett a sportcsapat kapitányának éles füttye kelti fel vasárnap reggel a diákokat és fiatal munkásokat. Aztán egyszerre megérkezett az új polgármester, és bátor kézmozdulattal most már az egész Budapestet átnyújtotta az ifjúságnak. Nesztek, tietek az egész város. Tucatjával építik a gyönyörű iskolákat, ahol az ifjakat nevelik, és a polgármester rúgja az első labdát az új sporttelepeken. Edison filmjein berregve érkeznek el a város számtalan színpadára külföldi országok jeles szokásai, csodaszép utazások, és gőzhajók kolosszus alakja tízlépésnyire ring az óceánon. A Pacific-vonal gőzösei rohannak, majd a Niagara zuhog. A tízéves fiú egy estve megjárta az óceánt. Kár, hogy ízléstelen kalmárok az amerikai zseni találmányából ostoba és undorító színházasdit fúrtak-faragtak, ami ismét hosszú időre visszaveti a pesti ízlést.

Bár késő őszre jár az idő, gyönyörködve kell végigmenni Budapesten ma mindenkinek. Öregemberek mogorva és penészszagú városából, ahol legfeljebb a sváb falukra emlékeztető búcsúk kintornája képviselte a mozgalmas nagyvilágot, csillogva és diadalmasan épült fel az ifjúság városa. Fiatal kalapácsok csengése, lelkes férfiak okos tekintete és serény munkáskarok acélgéppontosságú munkája zeng vissza az elmúlt évtizedekből. Nappal mindig építettek, palotákra tornyot a nap felé, és éjszaka mintha temettek volna - végtelen sora a temetőkocsiknak hordta ki a korhadt anyagot a városból, öreg emberek és öreg házak, régi utcák és szokások tetemeit.

Kár, hogy e gyönyörű városban, ahol télen is gyakran ragyog tavasz napja a paloták felett, a csinos emberek és a legszebb nők városában - az asszonyok szemében napkeleti, sűrű éjszaka tündöklik, míg ruházatukból francia ízlés parfömje árad, a férfiak elszántak, de kissé darabosak, mint akik nemrégen mosták le az aranyásás sarát kezükről - a szívek és elmék finomodása hátrányban maradt a csengő üllők munkájában.

A szívek itt oly szomorúak!

Mintha elszállottak volna az énekesmadarak az építődaruk láncainak csikorgásától.

Az erkölcsök - nincsenek.

Mert pénzt elfelejtett adni a polgármester a városnak - pénzért minden kapható. A sok kis pénzű Szemere Miklós a Jockey-Clubban azt mesélte, hogy mindig félve hajtat zárt kocsijában Budapest utcáin. Éhes, mohó szemek fénylően tapadnak rá az utcák forgatagában, mint farkasok télen az utazó szánkója mögött.

De azért mégis nagyváros vagyunk, gyönyörűk, tündöklők, bár a tél közelg, és a külvárosból már behallatszik az éhség vonító hangja: a Duna-parti fogadóban tangót táncolnak az urak és gyönyörű hölgyek. Talán Párizsban vagyunk, a várost a poroszok körülzárták.

És Sneider kisasszonyt egy régi naplóban, amint ismét életre ébresztem, a Duna utcában vagy talán már odaát Budán, a Tabánban, ahol még meggondolt komolysággal ütnek az órák, a kisasszony nagyon elégedetlen már a korral és férfiakkal. A "párizsi szőke"-haj és a "blaue Donau"-szempár mintha tökéletesen divatját múlta volna, alkonyat nincs többé a városban, a villamos lámpák nappal is égnek, és a tiszt urak hivatalnokok lettek.

- Nem tudnak manapság szeretni többé a férfiak! - véli Sneider kisasszony. - Az élet, a mindennapi kenyér, kávéházak olcsó lármája, szerelme és az írók felületessége teljesen kipusztította a nemes érzelmeket. Senki sem ír többé olyan levélpapirosra, amelyen galambok csókolóznak, és a hűvösvölgyi úton alig találni fiatal férfiakra, akiknek mellén megaludt vértócsa volna. Talán a nők is okai, de bizonyos, hogy a kor levegőjében van, hogy a férfiak és a nők a szerelmet áldozatnak vélik. Ugyan melyik fiatalember sétál az ablakok alatt? Már a külvárosban sem feküsznek éjszaka nyitott szemmel a szerelmes férfiak, éjszaka pedig ott még jó szagú fák vannak az udvaron... Testileg megifjodott a város, de hajh, a szívek oly dohosak, mint öreg pincegádorok. Húsz év előtt a nyugalmazott proviant tisztek sem merészeltek oly cinikusan beszélni a legszentebb érzelmekről, mint manapság a diákok. Talán egyetlen hercegnő sem sétál többé a Váci utcában, pedig azelőtt - a mai öreg asszonyságok - még mind királyleányok voltak. A nők az okai, hogy többé nem divat hölgyért meghalni, nagyon is könnyen adják szerelmüket... Ah, hová lett az egykori, drága Sneider Fáni, akinek porcelán arcát a régi Pest valamennyi férfia szívében viselte, de ő csak egyetlen férfira gondolt, egy messze állomásozó katonatisztre. Talán már jön, közelg hazafelé, a határon friss lovakat fognak az utazóhintó elé, és a novemberi égbolt alatt, bágyadt mezők felett fekete varjak szállnak. Egy télhavi szent az útszélről barátságosan int az öreg tiszt úrnak, amint hazafelé utazik. Ezentúl majd lesz éjjeli zene az ablakok alatt.

(1913)

Pesti levelek

1

1914. április 12

Asszonyom, a húsvét hangulata úgy közeleg e napokban, mint egy szép fehér madár árnyéka, szállongva halad a folyó tükrében. Napról napra újabb kalendáriumi érzések révedeznek föl az emberi lelkekben, mert a naptár legnagyobb hangulatcsináló. Mintha külön zenéje volna minden évszaknak, a piros betűk megannyi kis ministránsgyerekek képzeletvilágbeli székesegyházban, és a karzatról teli tüdővel fújják a húsvéti éneket. A jó emberek gyermekkori illatokat éreznek a fejük körül borongani, kalács és rezeda illata vegyül falusi folyók nefelejccsel szegélyezett partjának szagával, a kertekben cseresznyefa virágzik, mint egy japáni tollrajz, és az ünnepi délelőttnek olyan rozmaringszaga van, mint templomba menő fiatal nők friss fehérneműjének. A mezőkön a Szűz szárítja ingét a napsugárban, és a hosszú ebédlőasztalnál a felvidéken van egy üres teríték a földön járó, vándor Jézus számára. Mások viszont, Faust módjára, a tündöklő ablakhoz állnak a serleggel húsvét reggelén, és elmélyedve gondolkoznak életen, halálon, elmúlt szerelmen, drága bűnökön, amelyek oly titkosan laknak a szív mélyében, mint az óvelencei szelencében az édes méreg. Mindenki más, senki sem ugyanaz lelkében egy-egy nagy ünnepen. Mintha azzá lenne mindenki, ami tulajdonképpen egész életében szeretne lenni: gyermek. A gyermekség utáni vágy úgy él minden emberben, mint a folyó túlsó partjáról hangzó, elmosódó harangszó. Néha elkapja a szél a hangot, és nem hallani mit sem a gyermekkor városkájából szálló harangszóból. Máskor - így például húsvétkor is - újra cseng a kis harang szava, a láthatatlan harangozó megifjodva végzi dolgát. Ah, tavasz ünnepei! Régi tornyok fénylenek régi városokban, mezők és patakok mutatkoznak, mintha álmunkban láttuk volna valahol, hegyi úton lassan halad fölfelé a postakocsi, és a kocsiban kis, virágos kalapban fiatal hölgy ül rózsaszínben, mint az utazó évszak, míg a postakocsis virágzó ágat tép az útszélen; tiszta kis faluk mellett szalad el a vonat, az emberek arca fénylik, és a kék ég oly közel ereszkedik az üde halmokhoz, hogy a mezei pásztor bizonyára hallja az angyalok énekét; és a nagyvilág, Párizs vagy a földközi tengerek partjai, a bécsi kocsikorzó és a lóverseny, a pesti Stefánia út húsvéti hangulata, a ruháknak és arcoknak frissesége - és a tavasz áradó vizein érkező virágocskák, amelyek, isten tudja, honnan jönnek a Tiszán vagy Dunán lefelé, és egyszerre eltűnnek az emberek szívében: mindenki gondol valamely képecskét magában, midőn a piros ruhás kis énekesek zsoltára fölhangzik a kalendáriumi lapon, ahová Gergely pápa beírta.

Asszonyom, a tavasz nem az én barátom.

Én az őszt szeretem, midőn a kismadarak elbújnak az erdőkbe, hogy tavaszra már kis csontvázaikat sem találni meg.

A tavasz egy rikító piros kendő, amely lakodalmas szekér saroglyájáról lóg le, a keszkenős lovak gyorsan viszik a menyasszonyt a fehér országúton, és én csak a rikító kendőt látom a messziségben eltűnni. A ragadó lovak, gyorsan pergő kerekek oly sietséggel mennek, mint az ifjúság széltől hajtott könnyű felhői. Egy év előtt - vagy talán régebben - a város határában bolyongtam önnel, asszonyom, erdőt kerestünk és zöld gyepet, mindennél fontosabb volt kezünk összeérintése, és arról beszéltünk, hogy hársfa levelére ülünk az erdei patak hintázó vizén, és a tengerekre utazunk. Ma ön mást szeret, és én önt nem szeretem. Mintha nem is lett volna érdemes ifjúnak lenni, tavaszt lehelni, faleveleket összeolvasni, és kis csermelyek mentén felfelé menni a hegyre - a széncinke rubinszeme úgy fénylett a csalitból, mint a drágakő az ön fülében. (A tőzsér, aki egykor jogtalanul szerzett pénzen a köveket vásárolta, ugyancsak halott, és a keresztúri temető alacsony sírkövén, szánva-bánva bűneit, éjféli órákban, míg ön talán évődik Pablóval, azzal a bizonyos napbarnított matrózzal, aki állítólag húsvétkor vízbe fojtja a pesti úriasszonyokat, s ezért divat fölkeresni bárkáját.)

A. húsvét Pesten arról nevezetes, hogy a divatos hölgyek a fiumei vagy a trieszti vonatot zsúfolásig ellepik, rossz hotelszobákban alusznak messzi idegenben, és isztriai templomocskákban örök hűséget esküdnek annak, aki útjukba akadt. Ah, egy pesti divathölgy évente többször jegyzi el magát, mint ön hinné, asszonyom. A húsvéti út nálunk egy kedves kerítő, a nyári felhők a fürdőhely fölött már új nevet hallanak elröppenni az ajkakról, és a tél tündöklő estélyein ismét más lovag viseli a divathölgy színeit. Mintha a kalendáriumot a pesti nőknek írta volna a régi pápa. Szerelem nélkül eltöltött húsvéti napok, a kaland nélkül elmúló élveteg nyár és a fénylő koncert - zenéljen bár az öreg Liszt - szerelmi suttogás nélkül elképzelhetetlen hölgyeink világában.

Mily bohóság erről komolyan beszélni! Mintha nem ugyanazt tennék a nők mindenütt, mint Pesten!

Azonban valahogy mégis más a pesti szerelem, mint a többi. Talán azért, mert ebben a városban semmit sem szokás komolyan venni, és a helybeli sánta ördög hiába nézne be a körutak háztetőin, sehol sem látná az álmatlan szegény szenyórát, aki szerelmi búja fölött virraszt. Sőt ellenkezőleg, igen egészségesen alusznak a szívtelen teremtések. Szerelem miatt hosszabb ideig haldokolni csupán a külvárosokban szokás, hol még a harmonika szól, vagy amerre a tabáni templom veti árnyékát, és a kis ablakok mögött reménytelen hófehérkék varrogatnak, estére toronyzene lesz a Mátyás-templomon, és a kürtös szeme olyan fekete, mint a szeder.

A város belső részeiben a tavaszi nyugtalanság leginkább abban nyilvánul, hogy vajon honnan lopjanak pénzt a férfiak a húsvéti utazáshoz? (Kitűnő barátom, a zseniális Gálos Kálmán, az idegenforgalom és a menetjegyek pesti direktora mesélte, hogy hetekkel húsvét előtt nem lehetett jegyet kapni a hálókocsikra, valamint szállodai szobát az Adriai-tenger divatos vagy kevésbé divatos üdülőhelyein. Mintha az egész város talpra állott volna, hogy húsvétkor elhagyja Pestet.) Helybeli polgárok, akik télen kártyaasztalok hulladékaiból élnek, vagy kenyérkereset címén reggeltől estig a kávéházban üldögélnek, majdnem mezítláb járnak, és életveszélyes terveken törik a fejüket, legegyszerűbb üzleti ötletük olyan természetű, hogy a bíróság fegyházzal honorálja: húsvét előtt valódi százas bankjegyekkel tolongtak a boltban, ahol a menetjegyeket osztogatják. Mintha a főváros határa csupa kirabolt lengyel zsidók elföldelt hulláival volna telve - annyi pénz mutatkozott egyszerre a városban, ahol egyébkor a postai bélyegeket is irigylik az utcai levélszekrénytől. Tavaszi pénz volt ez - mert az asszonyok délre vágynak.

Mindnyájan jártuk egykor a dél felé menő utakat, és bizonyosan hallott arról, asszonyom, hogy a fiumei gyorsvonat ablakából láthatni a legragyogóbb csillagokat. Mintha rubinkövekkel volna kirakva a dunántúli égboltozat. A vasúti kalauzok olyan dallamosan mondják az állomások nevét, mintha csupa nászutasokkal volna telve a vonat. Egy sápadt fiatalember izgatottan tudakozódik: messzire van még Zágráb? Zágráb! Mily durva, zeneietlen szó. Ám egykor tudott ő is hegedülni, mert az állomásán, egy régi húsvétkor, elgondolkozva lépkedett föl és alá a peronon egy pesti úrnő, aki az észak felől jövő vonatot várta.

Aztán a vonat megérkezett, a hölgy megtalálta útitársát, és bánat nélkül mondhatom, hogy egy hónap múlva már el is felejtette, hogy valaha húsvét, Adriai-tenger, sirályok és osztériák, szállodai erkélyek és öreg, leskelődő utazók vannak a világon, akik húsvét táján lyukat fúrnak a falba, és igen jól elmulatnak a pesti vendégek ünnepi kedvén.

Asszonyom, ha valaha húsvéti útra kelek, magam is már csak leshelyemről értesülök arról, hogy a nők tavaszi utazása olyan mohó, kicsapongó és meggondolatlan, mint vakációzó diákok kedve. Sietve bújnak kifelé a rügyek az almafákon, hogy minél hamarább virágok legyenek.

Asszonyom, azonban mégis elutaznék Pestről, mielőtt kehellyel köszönteném a húsvéti reggelt...

Az államvasutaknak két gyönyörűséges mozdonyát (1914-es típus) láttam a napokban. Az alagi különvonatokat viszik jelenleg, mint két mogorva óriás. Ezek a vasból és acélból vert hegyek - vagy eleven lények, amint éjjelenkint az éjféli vonat mozdonyát közelegni láttam a töltésen - mily messzire elvinnének, ha erre parancsot kapnának! Este van, havanna édes füstje érzik az expresszvonat kocsijában, az egyik oldalon lebukik a nap lila színű halmok mögött, másfelől egy esti fényárban úszó nagyváros tündöklő lámpásai világítják a felhőrongyokat. Messzire menni - kék tengerekhez, zöld folyókhoz, sárga, nagy mezőkre. Talán a doni tartományokba, hol hosszú szőrű agárral hajtják a farkast - vagy postakocsin átkelni az Alpeseken, az olasz határon. Utazni messze, kimondhatatlan, ismeretlen állomásokon át, csak egy torony látszik imitt-amott a hajnal álmos párájába burkolva, mintha ott laknának a madarak, amelyek az álmokat hordják éjszaka. A fellegek alacsonyan úsznak a bizonytalan tájon át, vízmosás piroslik a hegyoldalban, és néma, furcsa erdők látszanak, amelyek láttára elgondolkozik az utazó: vajon mi történik az erdőben, hová nem hatol emberi tekintet. Anton, az Oroszlán bérszolgája, pirosló hajnalon, a gőzhajó állomásra viszi poggyászunkat, és dél felé, a folyón, feltűnik a kölni dóm.

Utazni messze - önnel, asszonyom.

2

1914. május 10

Asszonyom,
a Kossuth utcában, ahol májusi délben szinte álmodozva mennek tova félvilági és tisztességes hölgyek, a nők cipője és kalapja kábít, az arcokon az almafavirág színe, és a parfőm úgy repdes a szoknyák nyomán, mintha igazán csupa előkelő nők mutogatnák errefelé magukat, és a rendőrségnek semmi köze sem volna némelyik tündéri hölgy foglalkozásához, amelyről az írásbeli engedélyt a harisnyában szokás viselni, önfeledten nézem a szálloda kapujából a londoni vásárt. Minden úgy van, mint régen, a nők között több a hivatásos, mint a hivatlan. Tizenöt vagy húsz esztendő előtt, öreg rokonom szolgálván a rendőrség erkölcsökre felügyelő osztályában, gyakran ámulva vettem tudomásul sétáink alatt egy-egy hercegnő igazi foglalkozását. Mintha csakugyan igazuk volna a vidéki öreg asszonyságoknak, akik a pesti utca hölgyeit kivétel nélkül megvetik. A tavasz, a május, a lóverseny szinte újra fölvirágoztat bizonyos hölgyeket, akik a szerelemmel hivatásból foglalkoznak. Azt lehetne mondani, hogy minden második nő Boda főkapitány engedélyét hordja a harisnyájában, a többi rendőri engedély nélkül áldoz Vénusznak. Vajon hol vannak Pesten a tisztességes nők?

A szálloda, amely nemrégiben nyitotta föl amerikai stílusú kapuit a Kossuth utcában, szinte ijesztő két napot élt át a megnyitás idején, amíg visszaverte az ostromot, amely a pesti előkelősdi és szerelemmel foglalkozó társaság részéről érte. Azt lehetne mondani, hogy Budapest valamennyi titkos prostituáltjának az lett egyszerre ambíciója, hogy az előkelő hotel halljában, kávéházában vagy éttermében helyet foglaljon. Kedvezők voltak az auspíciumok: e szállodát amerikaiak nyitották, valószínű, hogy nem ismerősek a pesti viszonyokkal, és a hölgyek, akiket a Körutak kávéházaiban fennhéjázva szolgál ki a pincér, itt előkelő és tisztességes pozíciót remélhetnek. Jöttek, szálltak, tucatszámra repültek elő a város minden részéből. Foglalkozás nélküli és aktív színésznők, asszonyok és leányok, akik szerényen költik el uzsonnájukat a kávéház sarkában, szinte grófnékká szépültek az új világításban. Ah, tisztességesnek, előkelőnek, megközelíthetetlennek látszani: ez a vágya minden pesti nőnek, aki néhányszor megfeledkezett magáról. Mintha valamennyinek új ruhája lett volna - a közbecsülés ruházata. Mintha egyszerre, egy nap alatt elfelejtették volna, hogy tegnap még egy idegen úr megszólítását fogadták a mellékutcában. Gőgösen, finomkodva és nagy önbizalommal "szálltak" az új szállodára, amelynek fekvése a mágnásnegyed és a kaszinó szomszédságában bizonyára bearanyozta volna megkopott tollazatukat. Kimustrált, öreg csatalovak fennhangon és fennhéjázva telepedtek a XV. Lajos korabeli székekre, és a szőnyegeken teljes biztonsággal óhajtottak lépkedni közismert hölgyek, akiket a "Tarantella" kávéházban sem szolgálnak ki már az utóbbi időben.

Az angolok ellenben védekeztek. Szívósan, elszántan, életre-halálra, hisz a legdrágább holmijukról, a jó hírnevükről volt szó. A pincérek fagyos arccal fogadták az ostromot, szinte megkövült nyugalommal nem teljesítették a megrendeléseiket, azt lehetne mondani, hogy titkos jeladás fogadott minden vendéghölgyet, és hiábavaló volt mosoly, fenyegetés, lárma, erőszakoskodás - a hölgyeknek vissza kellett menni az utcára, régi kis kávéházaikba és eldugott asztalokhoz. Asszonyom, én ezt a furcsa háborút elég közelről láttam. Azt hiszem, mindig megtörténik ez Pesten, ha új hotel vagy kávéház nyílik: az első vendégeket az úgynevezett nem tisztességes társadalom liferálja, amelynek előremenetelt jelent az is, ha egy másik utcában ütheti fel sátorfáját. Kár, hogy hamarosan befejeződött a hadjárat, és elnéptelenedtek a termek, az ostromot visszaverték, gyanús hölgyek nem könyököltek az ablakra, és lassan, bátortalanul, óvatosan jelentkezett az első úri társaság, amely a jól kiszellőztetett szobákban elfoglalta helyét.

*

Ebből a kis történetből az látszik, hogy még mindig a legkisebb vidéki várossal versenyez Pest abban a körülményben, hogy itt mindenkit ismernek. Itt minden nőnek és férfinak megvan a különös jelzése, amelyet a fémjelző hivatal a legtöbbször teljes biztonsággal üt rá a portékára, mintha minden ember a hátán hordaná azt a bizonyos cédulát, amelyet csínytevő diákok szoktak öreg professzorok kabátjára csempészni: "Vigyázat! Életveszélyes!" Azt hiszem, ez a leggyakoribb láthatatlan írás a pesti nők és férfiak hátán. Annyi elszánt és kétségbeesett egzisztencia csavarog a pesti utcán, hogy mindig csodálkozom, hogy férhetnek meg a városban a "rendes" emberek. Az információs irodákban hétszámra nem adnak ki kedvező információt, senki sem hitelképes, minden második ember szélhámos, és talán az ujjunkon összeszámlálhatjuk azokat, akiknek komoly hitelük van a városban. Soha még ily helytelen pénzügyi állapotok nem voltak Pesten. Senkinek sincs pénze - szinte divatja korunknak a szegénységgel való dicsekvés, a köznyomorúság fitogtatása, pedig ebben a városban mindenki nagyon szereti a pénzt. Az újkor társadalmának történetírója bizonyára majd objektívebb szemmel látja az 1914-i májust, mint mi látjuk. Egy hosszú rothadásnak, társadalmi bomlásnak a nyilvánosságra való jövetele e mostani állapot, már nem lehet tovább titkolni - szaga van. A boldogult szövetkezetek egy évtized előtt már azon a címen szaporodtak el a városban, hogy Pesten senkinek nincs pénze, tehát mindenkinek kell pénz. Érthető, hogy sokan visszasírják ez időket, amikor furfanggal, ravaszsággal, erőszakkal, nagy utánjárással mutatkozott egy kis pénz Pesten. Ah, még előbb Löfkovics és Hartman urak támogatták a pénztelen társadalmat, de még az ő idejükben kisebb volt a kamat, mégis menekülniök kellett a kávéházból. De a Belvárosban, a Váci utcában és vidékén még megélhetett hiteléből egy-egy jóképű úriember, aki mit sem dolgozott, estve ébredt, az orfeumba járt, és a fiákeres évszámra vitte adósságra. Az úgynevezett "külső"-hitel még divatos dolog volt a régi Pesten, egy pár jó cipő és jó kalap, esetleg egy prémes bunda, a szájba vett vastag szivar, naponkénti borotválkozás és bátor föllépés elegendő volt ahhoz, hogy a Váci utcában emberöltőn át hitelezzenek az üzleti férfiak. Néhány elköltözött ismerősömre emlékszem a régi Pestből, akik valóban csak annyit dolgoztak, hogy délután tekéztek a "Koroná"-ban, és nyugodtan, önbizalommal néztek a holnap elé. A vidéki ifjúság rajongott e megtermett, verekedő, bátor urakért, akik a testi erő fölénye és a félelemgerjesztés alapján a virágárusnál, kesztyűsnél, szabónál, vendéglősnél a legjobb kiszolgálásban részesültek. Ezt a kort szinte kedvelem is magányos tűnődéseimben: némi romantikája volt e lovagi kornak, a vívótermek, Fodor Károly kardjai, Hentaller pisztolyai jó segítségek voltak az élet gondjai közepette.

A legutóbbi esztendők anyagi romlásának szinte természetes jelenségei voltak a hirtelen elszaporodott játékbankok, amelyek némi megélhetési reményekkel kecsegtették a pesti embereket. Utóvégre a szerencse mégiscsak kiszámíthatatlan valami, és keringnek csalogató legendák a fővárosban nyerőkről, akik egyetlen, ajándékban kapott forintból nagytőkések lettek, gavallérok bukkantak föl, akiket azelőtt senki sem látott, és a játékbankok alkalmazottai a legjobb bérkocsin robogtak a lóversenytérre. Olykor némi pénzszag volt érezhető a városban, vidékiek jöttek elő, és ezreseket gomboltak ki a mellényükből, a pénz a játék éjszakáin csordában, csaknem elértéktelenedve hempergett a bankok zöld asztalain, voltak házak, ahol az ötkoronás pénzdarab jelezte a legkisebb pénzegységet, máshol csak papírpénztulajdonos kísérelhette meg szerencséjét, de tömérdek terem állott a koronatulajdonosok rendelkezésére is. Ilyenformán forgolódott néha ide-oda a pénz a fővárosban, mondják, egynémelyik kézen meg is maradott valami, ennivalója azonban rendesen volt a legkisebb poentőrnek is.

Most lezárják a játékházakat, tétlenül és tunyán, forint nélkül üldögél a játékosok tömege. Minek dolgoznának? Hisz a legbecsületesebb munkával sem lehet többé pénzt keresni a fővárosban. Lehangoltan, elhagyatva beszélgetnek szegénységükről, a zöld gyepen ugyan futnak az idén is a versenyparipák, a híres és népszerű istállótulajdonos, a fekete szakállas turfkirály csupa verhetetlen táltosokat hozott Tatáról ez esztendőben, a Springer báró nyereségi rekordja komoly veszélyben forog - de ilyen szomorú május még nem volt Budapesten.

Nem csodálom, asszonyom, hogy a szegény, élni vágyó nők tolakodnak és nyüzsögnek a Kossuth utcában. A szemekben kimondhatatlanul csillog a vágy az előkelő, finom, gondtalan élet után, és a kis szájak mohón fordulnak a helyiségek felé, ahonnan előkelő levegőt vélnek érezni. Régi nóta, hogy a kontinens valamennyi nagyvárosában Budapesten vannak a legszebb és legolcsóbb szép nők. Szegényeknek most már tán kurzusuk sincs, az árfolyamok zuhanásával az ő értékük is végképpen alászállott. Pénz! Ez lakik az arcokon, a szemekben, és a tavasz virágainak, a lankás hegyoldalaknak, üde ligeteknek szinte örökre elmúlott divatja. Ugyan, kinek pengetik a költők lantjaikat, kinek mutatják az alkonyati égen szálldosó felhőket és az esti csillagot a város határában, midőn ennivalója sincs a legtöbb embernek Budapesten!

*

Szomorú dolog, asszonyom, hogy ily levelet írtam önnek, amelyet az ostromlott városokból szoktak lopva elküldeni megbízható küldönccel. Szebb lett volna írni a Kossuth utca ibolyaszagú déli sétáiról, a korzó orgonavirágos hölgyeiről és róla, valamennyi között a legkedvesebbről, a csalfáról, a hűtelenről, az imádottról: az úrhölgyről. Még az öreg templomon elmerengni is költőibb lett volna, amelyet a Kossuth Lajos utcában a barátok lebontanak, hogy bérházat építsenek a helyére. (Lám, a szent férfiak is!) Lehetett volna írni dalról, májusi ájtatosságról, hol a kedvesért imát mondanak drága ajkak, kisírt szemekről, amelyeket álmomban láttam, nagy, fehér hajókról, amelyek a nagy vízen vitorláznak. Sajnos, hogy az élet olyan rossz költemény, hogy pénz nélkül nem tud tetszést aratni, és a legszebb női szemek mégiscsak Salamon bácsira, az öreg uzsorásra ragyognak, nem pedig a Petőfi Társaság lírai pályázatán díjnyertes költemény szerzőjére.

3

1914. május 31

Tíz esztendővel ezelőtt, amikor még a lapíró aranyifjúság az orfeumba járt, Tarján Vili volt a legnépszerűbb gyerek az éj komolyabb hölgyei körében, benn a nagy szakállú Munczy Lajos vonta a könnyed francia sanzont, és a télikert falán frissek voltak a pohártörés nyomai a legendabeli pezsgős éjszakákból, midőn a Pomery patakban folyt, és ezer forintot elverni egy éjszakán olyan megszokott dolog volt a Somossy házban, mint Bauman Karcsi népdalénekes mindennapi biliárdpartija, a büfé hölgyei, mint példás és tiszteletre méltó háziasszonyok polgári otthonukban, egyszerű, fehér blúzban, olcsó, fekete szoknyában üldögéltek a pamlagon, a jószívű Tekla a kézimunkáját is magával hozta, a virágárus dáma csaknem harisnyát kötött, még éltek azok a bizonyos "régi, derék lányok", aki után sóhajtva gondolt nem egy öreg gavallér, aki barátnő, pajtás, tanácsadó, ápolónő és fizetőmester volt egy személyben, a gavallér tárcájából arányosan juttatott keresményt zenészeknek, pincéreknek, szegényebb sorsú kartársnőknek, a virágáruslánynak, portásnak, fiákeresnek, az öreg Stern bácsinak, aki hajnalban a kocsit hozta, és végül a házmesternek, hogy mindenki megelégedett egy-egy nagyobb mulatság után, még a gavallérnak is maradt ebédrevalója, egyszóval a "régi jó virtsaft" idejében a télikertben egy kellemetlen arcú, durva hangú, ordináré magaviseletű, páva módjára felöltözött, kalapos hölgy tűnt fel a háziasszonyok között. Az éjjeli hírlapírók ebben az időben többnyire feketekávé mellett lumpoltak, igaz, hogy kitartóan és elszántan, a páva megvető ajkbiggyesztéssel suhant el a pénztelen fiúk mellett, általában senkivel sem állott szóba, talán egy-kétszer a cigányprímással, Vörös Elekkel, a nőket és férfiakat olyan buta megvetéssel kezelte, mint a civil életben a szegény tanárok az írókat. Szeretett vállat vonni, semmi és senki nem imponált neki, szolgáló még nem volt büszkébb természeti adományra, mint Emília. Ah, hogy fitogtatta strucctollait, gyémántjait, cipőjét és ruháját. A jó háziasszonyok szinte belebetegedtek Emília megjelenésébe, egy élces pincér hamarosan gúnynevet talált, elnevezvén a gőgös cselédet Mágnás Elzának, és Emília büszkén viselte új nevét. Ah, mily gőgös volt szegényke. Blau Diogénesz, aki akkoriban a legbölcsebb férfiú volt Budapesten, lámpagyújtás után - a bölcsesség kövét azóta elhalászták előle törtető fiatalemberek - az orfeumi hölgyzászlóalj felett szemlét tartván, barátságosan elbeszélgetve a manipulánsokkal, akik egykor valóban szolgáltak Cecil mellett a Frauenbataillonban, Mágnás Elza felett összeráncolta homlokát:

- Ilyenek azok a nők, akiket meg szoktak ölni és kirabolni. Valami fiatal makró.

Emília ugyanis sugárzott az ékszerektől, és ha nem akadt barátja, aki kocsin hazavigye, a fukar leány gyalog ment éjjel lakására. Az orfeum környékén jó emberek laktak akkoriban. Sem Mágnás Elzának, sem másnak nem esett bántódása. Az éjszaka bölcsének jóslata tíz esztendő múlva válott valósággá, és csupán az nem volt stílszerű Mágnás Elza halálában, hogy nem szerelmeskedés közben húzták meg a hurkot a nyakán, hanem brutálisan, rémregényesen, egy gacsos lábú pék és a szakácsné. A végzet néha egy narancshéjat, máskor egy vörös bajuszú mesterlegényt küld ki képviseletében.

A szegény, büszke Elza, aki egy finom ember pártfogásában, jó ruhák, jó szagú fürdők és antik bútorok környezetében szinte megnemesedett, miután tehetségesebb és alkalmazkodóbb nőt nemigen szült az orfeumi éjszaka - szinte grófnő lehetett volna már jószívűsége és eleganciája révén -, mint egy kismadár, dermedten hal meg a pék kezében. A hálószoba csipkés ágyneműje felett gyöngéd illatszer száll, amelyet nem is a kokottok, hanem az elvált bárónők használnak, a selyemtapétás falakról régi francia mesterek festményei nézegetnek alá, a jegesmedve az ágy előtt hófehéren nyújtózik, amikor a függöny megöl előlép az ijesztő vándorlegény.

- Be drága a gyémánt! - sóhajtották Pesten.

*

Azaz, talán nem is igen így volt ez a dolog, amikor Elzát megölték, és orfeumi ifjúságából ráismert a hullára a hírlapíró. Emlékezetem szerint, a temesvári lottócsalás óta, a posztkiszli rablásának ideje óta nem érdekelte az embereket bűntény olyan mértékben, mint a tót leány megölése. Mintha az egész főváros magáévá tette volna az ügyet, minden legkisebb részlete a bűnnek a közérdeklődés napfényén hentergett, vizsgálóbíró és detektív volt minden pesti ember, az esti lapokat úgy kapkodták a közutakon, mintha forradalom lett volna. Kovács Arnold német hírlapírót a legszebb úri dámák becézgették, mert ismerte Elzát, és részleteket tudott ifjúságából. A mulatóhely öreg pincéreit tátott szájjal hallgatták az újkori vendégek. A kedves, jó fiúk, az újságok rendőri tudósítói, lázasan rohantak a kávéházba; és az újabb híreket pazarlóan dobálták ismeretlen embereknek. Mint egy nagy méhkas, zúgott az éjjeli Budapest. A portás az esti lapot olvasta, amíg kinyitotta a bérkocsi ajtaját. Egy nőt megöltek, aki sem kedves, sem szép, sem barátságos nem volt életében, csupán szép ruhái és feltűnő ékszerei voltak! Mégiscsak gazdag kokott szeretne lenni mindenki ebben a városban, még ha végül meg is ölik érte.

Akkoriban jelent meg a regényem, amelynek ez volt a címe: "A vörös postakocsi." Miután ellenségeim - ugyebár, asszonyom - eleget mondogatták, hogy e regény szokatlan kelendőségének egyik okozója az a körülmény (a hírlapokba ez a téves hír került forgalomba és nyomtatásba), a Vörös postakocsi hősnője senki más, mint a meggyilkolt Mágnás Elza...

Igen, asszonyom, valóban vették a regénykönyvet a gyilkosság napjaiban, és gyönyörű, soha el nem felejthető tapasztalatokat tettem a könyvesboltban ez idő tájt a pesti nőkről és a pesti pénzről, arcokról és kezekről, amelyek a könyv után nyúltak, mert Mágnás Elza példát adó élettörténetét vélték megtalálni. Talán nem követek el indiszkréciót, ha néhány könyvvásárlási esetet följegyzek, hisz úgyis ritkán vesznek könyvet a pesti emberek.

Délelőtt tíz órakor egymás után több zárt kocsi állott meg a könyvesbolt előtt. A kocsiablakból fáradt, éjszakai lepkék festetlen, ólmos arca látszik, szegény, tévedt lányok, akik a köteles rendőrségi látogatásra mennek, vagy onnan jönnek. A legvállalkozóbb közülük kiszáll, miután ijedten körülnéz az utcán, bátortalanul, félszegen, kendős fejét szégyenkezve lehajtva lép be a könyvesboltba. Ez a leány még sohasem volt ilyen boltban, ahol csak könyveket árulnak. A könyvkereskedősegéd megszánja a zavarodott teremtést.

- Mi tetszik?

A leány karikás szemét most bátran felveti:

- Könyvet kérek, a Mágnás Elza kalandjait...

- Nem szolgálhatunk ilyen könyvvel.

A leány bámulva veti szemét a bolti állványra rakott könyvtengerre. Mennyi könyv! És egyikben sem volna benne a Mágnás története?...

- Nekünk pedig azt mondták, hogy itt kapható - mondja szinte durcásan.

Haragosan távozik, de csakhamar visszatér. Társnői megmondták a kocsiban a könyv címét.

- Vörös kocsit kérek - mondja a leány most már határozottan.

A segéd szótlanul becsomagolja a könyvet, a leány fizet a pénztárnál egy összegyűrt ötforintossal. Egy pillanatig a pénzjegyre nézünk valamennyien, akik a boltban vagyunk. Olyan ötforintos, mint a többi, mégis milyen más, milyen furcsa a leány ötforintosa. Vajon kitől kapta az elmúlt éjszaka? Talán Nicktől? Talán egy bujdosó sikkasztótól? Vagy egy vidéki utastól? Talán lopták a pénzt, talán egy másik nő éjjel hímzett, varrt érte, míg a leányhoz került?... Aztán a pénztárosné látható undorral dobja a pénzt a többi közé. Majd előlegben elviszi egy költő, és cipőt vesz a gyerekeinek, vagy elkártyázza.

Délfelé selyem- és illatárban a korzó delnője érkezik a legújabb divatban... Ah, ismerem kegyedet, asszonyom, kegyed, aki ott volt minden divatos premieren és a jégen, az ünnepélyen, Reinhardthoz és a Zserbóba jár. Kegyed tapsolt egykor Szirmainak a régi Népszínházban, és most Góthért rajong. A muszka balett idejében Csajkovszkij volt zeneszerzője, nyaranta Zerkovitz, Jadlowkerbe szerelmes, de Asta Nielsen is szeretne lenni. Ha idegen nincs: Fedákkal is megelégszik, Gombaszögiesen szeretné kiejteni a szavakat egy sikeres premier után, és barátnőinek azt mondja, hogy Máthé a fogorvosa. Ön a pesti divat, asszonyom. Vajon ön is?...

Igen. A delnő valóban arról intézkedett, hogy lakására küldjék a Vörös postakocsit. Szegény könyv, vajon meddig fogsz heverni a fogadószoba asztalán, és a vendégek közül ki fog ellopni véglegesen?...

Estefelé kitaposott sarkú bolti leányka siet be az utcáról. Egy cérnahulladék a ruháján arról árulkodik, hogy most jön szegényke a műhelyből.

- A postakocsit kérem. Sietek - mondja negédesen.

Egy kis fürt a homlokába göndörödik, és olcsó kalapján szomorú virágok. Még fiatal, még reménykedő és esendő. Nehéz a munka a varróműhelyben, a háta megfájdul a varrástól, soha semmi szórakozás, a vasárnap ritka és nem mindig boldog, talán lehetne valamiképpen segíteni a dolgon, gyönyörű ruhákhoz, gazdag barátokhoz jutni. A fáma azt mondja, hogy a gazdag Elza egész alacsony sorból kezdte. S mindez benne van egy új regényben. Éjjel majd sokáig olvas, és csalódottan ejti le a könyvet. Abból nem tanulja meg, hogyan lehet új kalaphoz jutni.

*

A pék mögött bezárul a börtön. Elza sírján friss fű zsendül, és a gyémántnak éppen olyan tündöklő a vize mostanában Budapesten, mikor a legszebb kövek egy szőke, nagy hajú lány ujján ragyogtak. A gyémánt most is szép, és mindig hívni fogja a nőket, az orfeumi zene bolondosan cseng, kis cselédek vackukon Elzáról álmodnak, szegény, ékszertelen nők irigykedve sóhajtanak. Míg egyszer újra eljön a pék, és öl.

Szeptemberi alkonyat

A szentimentális hónap gyönyörűséges kora őszi napjai leereszkednek a hegyekről, mint a boldog bánat és drága emlékezet pókfonálai, amelyek mintegy az elmúlt, régi őszöket kötik a maihoz. És én mégis arra gondolok, hogy Galíciában szép idő van.

Mint egy öreg szőlőtőkét elfelejtenek a hegyoldalban, amely a vénségtől világít, dérre, zúzmarára vár, a hosszú hervadásra - míg családom valamennyi férfisarja ott jár a lengyel mezőkön, az egyik "vörös ördög", a másik árkot ás, a harmadik a távírógép kopogására figyel, napégette, szélmarta arccal, megnőtt hajjal és szakállal, puskaportól, vértől kifényesedett szemekkel vágtatnak, masíroznak a végtelen galíciai mezőkön, ahová egyenesen Ukrajnából és az Uralból érkezik az első hó és jeges, dermesztő lehelete a téli szélnek.

Hajdan eleget jártam e tájon, és most a nemes Duna-parti vidéken, ahol a hegyek barázdái és hajlásai reneszánsz korabeli püspöki és főúri címerekről vannak mintázva (mint régi kolostorokban egy-egy megbarnult képen, egy vénséges püspök arcképének sarkában megtalálhatjuk a visegrádi hegynek a mását), és a középkori koronához hasonlatos várrom az Anjou-királyok nemes aranypatinájával látszik befuttatva a délutáni napsugárban, míg alant, a szentimentális sétaúton - ahol ifjúkorom szép őszi napjait, a jelen szomorúságait és Budapest háborúsan zúgó morajlását, az újságirodák véresen hangzó, elnyújtott kürtölését, mellyel a friss csatatéri táviratok érkezését jelentik, néhanapján felejtem -, az ezüstös nyárfák, sárguló diók és méla vadgesztenyék alatt, az ösvényre hulló levelek között, halk, ábrándos pihenőpadon és csöndes merengésén az alkonyodó Dunának, a nap lenyugvásán és a hold katonagomb formájú megjelenésén: - csak elhomályosultan jutnak eszembe a lengyel vidékek és a nemes alakú, Rákóczi Ferencesen lecsüngő bajuszú és hosszú sörényű, de potrohában elnehezedett lengyel urak, sárga csizmáik, zöld nadrágjaik, biedermeier frakkjaik, Szobieszkivel való atyafiságuk és fehérre-pirosra festett arcú, táncos, szarvaslábú és hosszú fűzőt viselő asszonyaik, kázsmír vagy tengerzölden lobogó szoknyáik, púderezett, vöröses hajuk, amely olykor a hervadt kankalintól vagy az őszi rozsmezőtől lopta színét; csak egy tévedt gondolatként, mint egy irányát vesztett vándormadár keringése a sötétedő égbolton, ismeretlen táj fölött ér el hozzám a régi határszéli fürdői valcerek és polonézek hangja, amelyet rongyos, hosszú hajú, de vörös nadrágjukon aranyzsinóros zenészek tüzes tekintettel vontak; és Lemberg, csodálatos régi ékszerekről vett női tekinteteivel; Krakkó, amely fölött a Jagellók tornyának méla harangszava oly bűbájos romantikával szállt, mint ábrándozó zsidó nők esti sóhajtása a magas ablakból: egy utazás az orosz határ felé, kozák tisztekkel, csengő szánon, és a kasfarban a fegyverek csöve kimeredt, mintha az erdőszélen a volhiniai farkasok üvöltését várná a társaság: a francia pezsgővel és bundapálinkával fölszerelt útszéli fogadók, ahol farkasfejű ebek vonítottak a dermesztő hold felé, és az ivóban bécsi táncosnő, a vándororfeum csillaga az asztalra rakta szép formájú lábát: - ó, másképpen látom mindezt ma, az emlékezés és ábrándok máskor ellágyult, szentimentális hónapjában!

*

Kard! Ki kard!

Mintha ezer sas repülne föl egyszerre az ég felé, úgy süvölt a huszárok kihúzott kardja.

A paripák, amelyek eddig nyugtalankodva, ágaskodva, bókolva kapáltak, a süvöltő hangra szinte megmerevednek helyükön. Ők már tudják, hogy mi következik. Egy másodperc alatt szinte kővé válnak, hogy minden meglevő erejüket összeszedjék.

A huszárok jó mélyen belehelyezkednek a nyeregbe, a szárat hirtelen a csuklóra csavarintják, és a kengyelbe beletaposnak.

Mintha a síkság fölött futó szél is megállott volna, kétszáz lépésnyire hirtelen hegyes sapkás kozákok hosszú farkú és farkasinas lovai bukkannak elő a cserjésből. Rémületes, egyben dühösítő láng vágódik a huszárok szemébe, mintha a kora ősziesen hervadó mezőség váratlanul tüzet fogott volna a lábuk előtt. A tűzcsík végigfut a mezőn.

A hadnagyunk a balszárnyon a viharszíjat érinti meg a kezével, már hangzik a vezényszó, mintha az égből kiáltaná az öregisten hangja:

- Rajta! Rajta!

Ezer huszár sebzett bika módjára ordít: rajta!...

A paripák szinte fölsivítanak, fölhördülnek, mint a zsákmányra ugró vadállatok.

Nagyot dobban a mező, mintha alul, mélyen a föld alatt bomba robbant volna.

Az előrenyomuló kardok acélja egy hosszú villámlás, mint derült égen, napfényben fut végig az égboltozaton, az olvadó platina színében, a villámsugár.

Fergeteg morajlik föl a csendes tájon. Mintha a föld szakadna.

Így támadnak a huszárok.

*

A hadnagyunk alól elszaladt a ló, ő eszméletlenül maradt a mezőn.

Arra tért magához, hogy a vihar mind távolabb tombol, és a letaposott fűszálak nagyon felegyenesednek. Egy kikerics meg éppen sértetlen maradt itt mellette, kartávolságnyira. A mező messziségében porfelleg, vörös füst; és puskaropogás hangzik.

Mennyi darázs jött hirtelen a mezőre!

Mintha vadméhek rajzanának valahol a feje felett. Aztán halkan, majd erősebben - amint a hallása visszatért - süvölteni, fütyülni kezdtek a darazsak, mintha versenyt futnának a darázskirálynő tiszteletére. Talán egy Dzirdzenkas a jutalomdíj, mint Alagon a "Kozma"-napján az ezüst névjegy- vagy szivartartó...

Ejnye, hová lett Puskás őrmester?

Az előbb még itt állott mellette, és lecsüngő, nagy bajsza alatt a "Frájlájn"-nak mondott kedveskedő, évődő szavakat. A kanca állítólag felelni szokott a gazdájának. Lám, a vén legénységi ló, amely a remondáknak szokott a tanítója lenni az iskolában, jobban tudta a kötelességét, mint az ő drága Matyija, amely a tavaszon akadályversenyt is nyert Megyeren! Vajon visszakerül-e Matyi - még egy csomó díjat lehetne nyerni Alagon, ha ugyan megtarthatják a versenyeket az idén... Talán visszafordul a hűséges ló, amint nem érzi többé nyeregben a hadnagyát?

Hadnagyunk föl akarta emelni a fejét, hogy körülnézzen a morajló mezőn, de a nyakára valamely csavart tettek időközben, talán szalmakötelet, amilyennel a nyugtalan lovat szokták megkötözni a kaszárnyában.

"Ejnye! - gondolta a hadnagy. - Mi történt velem?"

Senkit sem érzett maga körül, csak a kikerics reszketett meg néha a szeme előtt, amint hason feküdt a mezőn.

A fejét - a fejét, azt bizonyosan igen jól tudná mozdítani, ha ez az ostoba csavar valahogy lemenne a nyakáról. De a szalmakötél mind erősebben szorítja a földhöz. Vajon mi lesz ennek a vége?

Most mintha a csákója ellenzője is megmozdulna, és lassan ereszkedne lefelé a két szemére. Milyen meleg, tikkasztó ez a csákó! Szinte elolvad a homlokán, és sötéten, ragadósan folyik be a két szemébe. Egyszer azt hallotta, hogy rossz anyagból készítik a csákókat!

A meleg kocsikenőcs egy darabig piroslik - mintha huszárok nadrágja világítana messziről -, aztán elsötétedik minden - a kikerics valcerlépésben távolodik, mint Eliz a pesti télikertben, midőn felkötött szoknyában táncol.

Nini, itt van a reggeli lengyel falusi uraság. Félig romba dőlt nemesi ház kőkerítésén ingujjban és házisapkában kihajolt, a haja itt-ott zöldült a rossz festéktől, és az arca petyhüdt, csüngő, mint az éjszakázó öreg muzsikuscigányoké.

- A légió! - kiáltotta, és bojtos pipaszárral lelkesen integetett.

Mintha már azóta hadnagy lett volna a lengyel légióban, és piros, arannyal hímzett házisapkában, peckesen lépegetne egy szakasz önkéntes előtt. Nagy, domború emberek ezek, a feleségük csipkemandzsettát tett a kezükre, a karddal dohányt vágtak még tegnap... Egyiknek piros csizmája volt, mint a cirkuszban a majomnak.

Az elmaradó lengyel falu végén tengerzöld ruhás, karcsú és rongyos szoknyájú úri kisasszony lép elő, és az ősz hervadó virágaiból csokrot nyújt át az ezredesnek.

Furcsa, hogy ez az egyszer látott női arc hajlik most fölébe - a hosszú pillájú szemek és a homlokig kifehérített arc, szépségflastrom balról és gyönge, kékes bajuszka a nemes száj felett. A tengerzöld ruhán repkedő szalagok mintha foltokat takargatnának. Egy folt a tavalyi lakodalomról beszél, pezsgő foltja a nyári fürdőzésről, egy másik folt tán lekvárfőzés közben került a tengerzöld ruhára. Drága a benzin errefelé, szalagocskával kell befedni az egyetlen ruha hiányát.

A hadnagyunk most trombitaszót hall a messziségben. Huszárok trombitálnak. Figyel a jelre. Takarodót fújnak valahol - tán egy alföldi poros kaszárnyában, gömbakácok és eperfák szegélyezik az utcákat, a patikusné élveteg nagy szemével az ablaknál áll, a Szitás kisasszonyok kacagnak az esti korzón, a kis "Koroná"-ban frissen csapolnak az oleanderbokros udvaron - éjjel azonban egy vonat megy Pestre, és felgyűrt gallérú köpenyegben éjfélkor a vonatra lehet szállni, holnap az Operába vált jegyet, szép zsidó asszonyokat nézeget felvonás közben, és tán ott lesz az a nő is, akit szeret...

Már itt is van. Csak a kezét látja. Fehér vizű gyémántgyűrűk ragyognak rajta. Most mintha nagyobb volna ez a kéz, mint máskor.

Reich bácsi mit szól vajon az esethez? A váltó nemsokára esedékes...

A fehér kezű nő egyszer egy főhadnaggyal sétált este, az előadás után. Be kár volt, hogy a bajtársi illedelmet félre nem tette, és meg nem kérdezte a főhadnagyot, mit beszélgetett a nővel? Talán éppen Pityerről, az ottani fehér éjszakákról beszélt a nő, hol tavaly táncolt, és ahová hadnagyunk ígérte, hogy eljut.

*

A hadnagyunk a homloka közepébe kapott orosz golyót, estére meghalt a mezőn. Az égboltozat, amerre lehajlik, körös-körül piros az alkonyatban: vajon hol ment le a nap Galíciában?

(1914)

Az új regény

Az utca, a kávéház, a szalon, a budai korzó és az ábrándos őszi liget merengő útja: tele van megelevenedett Jókai regényhősökkel, sebesült katonákkal.

*

Alig egy fertály esztendeje, csodálatos változáson ment át a világ körülöttünk.

Ha egy mai Klausz Péter, vagy a közelebbi időkből divatos Rip van Winkle elaludt volna Pesten júniusban, midőn a trónörökös még nem indult el a szelíd Zsófiával a végzetes szarajevói automobilútra; midőn csak jósnők kártyavetésében vagy fantasztikus kisvárosi politikusok képzeletében élt a világháború; szinte sóhajtva vonta mindenki életét a városban, a vicces emberek megjelölték a napot, mikor az utolsó forint kimegy a divatból, de mégis éltünk, éldegéltünk; midőn a költészet és irodalom kezdett a valóságos élet napsugár járta, hideg, fensőbbséges hegycsúcsairól titokzatos mellékösvényre kanyarodni, hol többnyire a hold világít, a szerelem régi-vésett ezüstpohárból issza az altatóport, Biedermeier-figurák lépkednek szalagos cipőkben, Lakatos László, az író-művész amulettet visel a nyakában és a szabályosan nyírt parkokban halkan kondul az üvegharang; pesti delnők fehér és fekete útikosaraikkal a fürdőhelyekre pályáznak, Hajdúné Vlissingenben énekel, Siófokon Ányos Laci nótáját muzsikálják kék és fekete szemű asszonyoknak, a Léda nevű yacht régi idők ábrándosságával siklik a Balatonon; midőn teljes, tökéletes sivárságában és reménytelenségében nyikorgott az életunalom az öreg gavallérok bokájában, mint a Barokáldi-cirkusz bohócának fagottozó térde, és minden második ember arra gondolt a városban, hogy a legnagyobb ostobaság az élet, a szerelem tűrhetetlenül igénybe veszi időnket, és a nők csalfábbak, mint valaha, Konti régi operettjeiben; míg egy negyedmillió ember ismerte Péchy Andor piros szegfűjét és Bailyt, a francia bukmékert, költő zengett Carlslake whisky-keverékéről, Rothschild Louist gisshübli vizével égő szomjúságtól megmenti Pályi doktor, Kisbéren mesterséges úton kezdik világrahozni a telivér csikókat, a Föld-istálló formába jön: - mily régi-régi dolgok mindezek, mintha nem is ebben a században estek volna meg, hanem tán színpadon láttuk a Két pisztoly című színdarabban, vagy tán egy öreg negyvennyolcas honvéd mesélt róla gyermekkorunkban.

Klausz Péter felébredve álmából, csodálkozva dörzsöli a szemét.

Hová lettek az erkély alól a gitárosok, akik minden tehetségükkel és energiájukkal csupán fekete hajú hölgyről daloltak, mámorosan kancsalító szemről és táncosnői bokáról? Hová lettek az öreg börziánerek, akik lityegő, bő nadrágjukban, földre eresztett orral, már életükben csaknem anekdotává változottan mendegéltek a Szabadság téren, és üzleti pangásról oly gyakorlottsággal beszéltek, mint az öreg huszár, aki késő vénségében elmondja hőstetteit; hová lett a léha dologtalanság, a tömérdek naplopó és szerencselovag a kávéházból, a turfról, a Lantos Kaszinójából, Stefánia kocsikorzójáról? Hová lett a nagy fehér automobil a fiatal munkapárti honatyával, amely szinte légtornászi bravúrral száguldott népes útvonalakon?

Klausz, a hétalvó, jó darabig nézdelődhet a városon végig, amíg a régi világból megtalál valamit a régi helyén; még az öreg Kiss Józsefből is fiatal infanterista lett, aki a lövészárokban gyönyörű csatadalokat írogat; az Akadémia öregurai azon tanakodnak, hogyan vegyék ki részüket a világháborúból; a palack francia márkájával senki sem hivalkodik a mulatóhelyen; a cigánypiros-színt a zenekávéházak dámái sem viselik többé, divathölgynek még az alsószoknyája is csukaszürke; tépést csinálnak a drága női kezek, amelyeknek nemrégiben csak annyi teendőjük volt, hogy a férfiak térden állva a kezükben tartsák, és szentség módjára imádják; az ápolónők kackiás, de szeretetre méltó fehér köpenyege Kunosyné mindennapi viselete; Kovács kisasszony háborús verseket szaval, és Fedák Sári kórházat súrol; a "Kékmacska" és a nevezetes "Flóra"-termek útmutatásai nyomán vezetett mulatóhelyek hölgyközönsége hósapkát horgol; a főhercegnő meglátogatja a másvallású asszonyokat a hadikórházban; Freystädler pasa nem adakozik; a Lipót körúti színházban senki sem jön ki a színpadra hasított szoknyában; telve az emberek szíve csendes meghatottsággal, áhítattal, imádsággal, a Kosztolányi-versek mélabújával: - csak az őszi liget és a budai korzó vadgesztenyefái folytatják regényes októberi életüket, aranypénzeiket azonban többé nem találkozóra váró leánykák mantlija fogja fel, hanem nagybajuszú, öreg magyar bakák horpadt válla, sántikáló hadnagyok szürke köpenyege, sebesült katonák görbe sétapálcája kotorja a versek lehullt leveleit, mintha Jókai írna egy új regényt.

*

A vége mégiscsak az lett, hogy megjavultunk.

Akárhogy nem akartunk tudomást venni a nemzeti eszméről, az ideálokról, a szentimentális világfelfogásról, az élet regényességéről: kiderült, hogy az élet sokkal érdekesebb valami, mint valaha hittük. És az összes régi "patronok" most éppen olyan jól működnek, mint akár negyvenkilenc után, pedig akkor több közünk volt a háborúhoz, mint manapság, egyedül voltunk, segítség, reménység nélkül, és a segesvári csatában elhagyott bennünket istennek földre küldött arkangyala.

A háború mindannak az ellenkezője, ami a reális világfelfogással egyezik. Régi, nagyszerű korszakoknak visszatérő romantikája a háború. Ismeretlen erőknek megjelenése a földön és az emberi szívben. Eddig hihetetlen jelenségeknek, hősiességeknek, bátorságoknak, életmegvetéseknek a sorozata. A bankhivatalnok hősi halála, a pesti léha delnő megnemesedése, a lövészárokban éneklő magyar baka vakmerősége, a felvidéki fiatal gyermekkertésznő utazása kicsinyeivel az ellenség megszállta földön (midőn a vasúti teherkocsira krétával felírják a gyermekek: "Isten vezet bennünket!"), a fináncok, csendőrök, postások hőstettei, a pesti fiskális, aki felcsap hadvezérnek, az orosz mezőkön elesett gavallérok, a gyászjelentések, amelyeken a jegyes neve együtt szerepel az öreg szülékével, az árvaszéki ülnök, aki egymaga tíz szerbet megöl, a rőföskereskedő, aki ellenséges határszéli falvakat felgyújtogat, a mészároslegény, aki a pópákat a fára húzza, a fővárosi tisztviselő, aki csatát nyer Lublin alatt és főként a déli harctérről jövő, háború próbálta, viharverte, vész és tűz látta bakák dalos vonulása a Nyugati pályaudvarról, mellékutcákon, éjjel, felriadt házmesterek és késői járókelők barátságos integetései közben, mintha csak mostanában, odalent, a gránicon "stimmelt" volna össze a zászlóalj a boldog dalolásban, és még ez éjjel mennek tovább északra, új borzalmakba, télbe és fagyba, ahol nappal a srapnel sárgásfehér mellénye közeleg a levegőben, estve a varjak és a farkasok: - ha ez nem a legnagyobb regényesség a földön, akkor Jókai Mór még annyit sem konyít a regényíráshoz, mint egy szolgabírósági írnok.

És az érzelmek a szívben? Vajon borultak szemek oly hamarosan könnybe, mint manapság, midőn a színpadon a csepűrágó énekel, vagy a magyar baka imádságát olvassuk Przemyslben? Szinte fölöslegessé válott az irodalom és a vallás szentimentalizmusa, midőn sárga leveleken elgondolkozó arcú sebesült katonák tologatják a bakancsaikat, fiatal özvegyasszonyok sápadt arca tűnik fel a gyászfátyol alól, a postást a folyosón várja a szobalány, és gyermekkori imádságot mond az úrnő csipkés ágyában, mert mást nem tud; midőn elment, délceg hadnagyok neve mellé az újságban egypár betű kerül: "43. gy. e. mghlt.", bénán tér haza a családapa, és nem tudja többé karjára venni tapsoló gyermekét, új férfiak, új hadak indulnak a régiek helyére: - minek akkor észrevenni, hogy bánatos október is van a világon, és a fák ködöt füstölnek, mint régen látott gyermekkori tájakon?

*

A régi világ drágalátos szenvedélyeit, szerelmi boldogtalanságait, amelyeket a költők szerettek piros rózsának vagy a garni vöröslő villamoslámpájának nevezni (a lámpa alatt kettős öngyilkosságra felhúzva a fegyver ravasza), a határszéli hegyeken túl égő falvak fekete-piros lángja váltotta fel.

(1914)

Az álmok visszatérnek

Kedves barátom a montenegrói hegyek közül azt írja, hogy gyermekkori álmait folytatja a vad királyságban: a sápadtarcúak, az indiánok és a Vadölők regényeit, amelyeket Cooper Fenimore könyveiben mindnyájan olvastunk ifjúságunkban. A harcok, amelyeket az amerikai vadnyugat hősei vívtak, most megelevenednek, és előrelépnek a töltényöves Vadölők és törzsfőnökök a gyermekágy mellől, ahol hosszú csövű puskáikra támaszkodtak a kisfiúk álmaiban. A vérszomjas indián asszonyok ismét kést fennek a köszörűkövön, és az inges gyerekek töltögetik a kilőtt fegyvereket.

Ám gyermekkori olvasmányainkban a hosszú hajú, szilaj indiánokat és őserdőket felváltotta egy csodálatos és közellevő álomvilág, a Jókai törökregényeinek ezeregyéjszakás mezősége, ahol karcsú fehér liliomokként lengenek a mesék szelében ábrándos török leventék, ifjú bégek és merengő szultánok.

A török hódoltság megszűntével szinte elfelejtjük a bánatos százesztendőket, midőn török parancsolt Budán és Nagyváradon, és Zrínyi gróf kirohant Szigetről.

A csodálatos Kelet, a lerombolt minaretek és eltűnt szerájok a költők képzeletén át úgy térnek vissza hozzánk, mint csengettyűlépésű tavaszi esőnek futása a jószagú erdő fölött, vagy egy messzi karácsonyi táj, midőn betlehemes juhászok ballagnak a kis falusi templom oldalában.

Török és magyar vitézek mintha régen összeölelkeztek volna Mohács alatt a szántóföldben, a szerencsétlen napkeleti nemzet szenvedései meglágyítják a legérdesebb határőr szívét. A messzi múltakból csak magyar dicsőség kürtszava rivalg vissza az emlékezetbe, egri nők tüzes szeme fénylik, Mátyás király hódító, középkorias alakja lendületesen lépi át a memória küszöbét, és erdélyi fejedelmek sastollas fövegei sorban elvonulnak a kerítés mögött, amely a jelent a múlttól elválasztja, mint tovaléptető alkonyi lovasok.

Mintha századokon át azért birkózott volna e két testvérnemzet egymással - az úristen szemében tán csak napkeleti mezők hancúrozó fickóinak a játéka volt az egész -, hogy a küzdelemben és a kardok zengésében acélosodjanak a tunya izmok, férfiasodjanak az egymás után következő nemzedékek, és a háború oly mindennapi kenyere lett töröknek és magyarnak, hogy a végek kapitányai elunván a fáradalmas szakállnövesztést, néha csak egy kis mozgás kedvéért a bőséges ebéd után vitézi tülekedésre mentek a szomszédba; hogy a gyermekek énekeljenek a mezők felett szálló gólyához, és a költők a lúdtoll recsegésében rostélyos ablakú háremek titokzatos énekét hallják.

Nem haragudott itt senki, mikor vége lett a századokig tartó török-magyar birkózásnak. Kedvére, természete és vágya szerint kiverekedte magát mindenki, szinte jólesett végtére hazafelé is kocogni a százesztendőkig tartó csatából: hogy megnövekedhettek azóta a gyermekek!

A török nem volt kegyetlen úr a meghódított területen, hisz a prédikátorok akkoriban vagdosták egymás fejéhez a bibliát, és a paraszt békében szántotta a barázdát.

Midőn Jókai írni kezdte az ő csodálatos, törökös regényeit a másvilágiasan tündöklő szemű keleti hölgyekről, kerecsentollas mohamedán vitézekről, Tepelenti Aliról és a janicsárok végnapjairól; a törökökre már csak úgy emlékeztünk, mint egy régi álomra.

A Jókai-regények szokatlan varázsának egyik oka az volt, hogy a régi ellenségesség elültével a szíveket telehintette a kisázsiai kertek rózsáival, keleti legendákkal, szultánok és papucskészítő vargák históriáival, amelyekben Sirász fülemiléje énekelt, és háremhölgyek zengtek az Aranyszarv felett.

Tóth Béla, a feledhetetlen effendi már egy török-szimpátiával meglágyított közvéleménynek írta az irodalmi remekműveket, a török históriákat.