© Bíró Bence Péter, Németh Kornél, Takács Dalma, 2026

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Nánási László

Szerkesztő: Krivánszky Emőke

Korrektor: Kütsön Nikoletta

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Dubecz Adrienn

ISBN 978-963-609-222-1

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Egy vallomással tartozom: ennek a regénynek küldetése van.

Több dolgot szerettem volna egy izgalmas történetbe ágyazva bemutatni. Az első a sikerrel járó nehézségek sora, amelyek a sikerhez vezető úton engem – és sok hozzám hasonló vezetőt – érnek. Közhely, hogy a sikernek ára van, mégis meg akartam mutatni, milyen konkrét, húsbavágó ára lehet: hány felőrlődő párkapcsolat, hány átdolgozott éjszaka, mennyi kimondatlan feszültség és stressz húzódik meg mögötte. A sikerre éhes olvasó felteheti magának a kérdést: megéri vajon? A másik célom az volt, hogy belátást engedjek a férfilélek működésébe, abba a belső világba, amely kívülről gyakran zártnak tűnik, mégis nagyon is színes és emberi. A könyv további szándéka, hogy meghozza a kedvet a terápiához vagy az önmunka valamely formájához. Mindezt olvasmányosan, egy olyan hétköznapi történetben elmesélve, amelyben a szereplők valamelyikének a helyébe bele tudja képzelni magát az olvasó.

A könyv ötletének megszületése után a sors két csodálatos társszerzővel hozott össze: Takács Dalma újságíróval és Bíró Bence pszichológussal, akikkel közösen alkottuk meg ezt a regényvilágot. Rendhagyó szerzőhármas, így természetes, ha az olvasó párhuzamokat keres a szereplők és a szerzők személye között. Annyit elárulhatok, hogy a regény eseményei sokkal szerteágazóbbak, mint a szerzők életének valós történései. S bár a könyv történetei részben valóságosak, nagy részben mégis a fantáziánk szüleményei. Lássuk be, nem is az a fontos, mi igaz, hanem az, mi hat ránk olvasás közben, és mi indít el bennünk valamit.

Németh Kornél

társszerző, a könyv ötletgazdája

előhang

– A legutóbbi alkalmon nem jelent meg, és amikor hívtam, nem tudtam elérni. Megkérdezhetem, mi történt? – kezdi Áron óvatosan, gondosan ügyelve rá, hogy a hangjában nyoma se legyen a számonkérésnek.

Dávid kiroppantja a nyakát, a pohár víz után nyúl, nagyot kortyol, majd kinéz az ablakon. Szemével egy zebrán áthaladó idős párt követ, akik láthatólag nehezen fegyelmezik szertelen kölyökkutyájukat. Négy hónap környékén járhat a kis vizsla, tele van energiával, úgy húz, hogy egy ereje teljében lévő férfinak is kihívást jelentene. Nem felelőtlen kissé ilyen kutyát vásárolni öregemberként?

Áron nem veszi le a tekintetét Dávid arcáról, jól ismeri már ezt a koreográfiát. Ha kényelmetlen témához érkeznek, mindig jön a jól bevált nyakropogtatás-vízivás-ablakon kicsekkolás hármas. Ösztönös elkerülő metódusok ezek, amik az önmegnyugtatást szolgálják – sok kliens csinálja ezt –, ám fontos lenne, hogy ezek az érzések kicsatornázódhassanak az itt és mostban, kimondásra kerülhessenek a közös térben. Hisz ha itt, ebben a biztonságos közegben szabadon meg tudnak jelenni az érzelmek, könnyebb lesz őket kifejezni a mindennapok során is. Elvégre ez lenne Dávid célja: megélni az igazi, őszinte kapcsolódás élményét, egy egyenrangú kapcsolat valóságát. És bár talán elsőnek egyszerűnek hangzik, a legtöbb klienssel egyáltalán nem megy egyik napról a másikra. Dávid pedig különösen kemény dió: negyvenöt évnyi elfojtott érzelemnek nem nyit ajtót egy szimpla kérdés, nála óvatosan kell közelíteni.

– Kissé feltorlódtak a tárgyalások– nyögi ki végül, és most először Áron szemébe néz, tekintetét mélyre vájja az övében, mintha párbajra hívná. – Ha emiatt aggódik, természetesen a kihagyott alkalmak árát is kifizetem.

– Köszönöm, hogy tartja magát a keretrendszerhez, ezt nagyra értékelem. Engem itt azonban mégis jobban érdekelne, hogy vajon volt-e bármi olyan dolog, ami a felszín alatt hátráltatta önt abban, hogy megjelenjen az ülésünkön. A legutóbbi találkozónkon fontos mérföldkőhöz érkeztünk. Amikor a gyerekkori élményekről mesélt, meglehetősen nehéz érzéseket osztott meg velem az édesapjával kapcsolatban. Engem az érdekelne, hogy összefüggésben állhat-e esetleg ennek az élménynek a kibontása az elmaradt találkozónkkal?

Dávid nagyot fúj, hátradől. A keze újra elindul a pohár felé, de meggondolja magát félúton. Egy pillanatra kinyílik a szája, mintha szólni akarna, de aztán egy grimaszban összezárja az ajkait. Közben a kiskutyás pár átér a zebrán, látszólag jobban kimerültek, mintha egy hegyet másztak volna meg.

– Leszállhatnánk végre apámról? – böki ki végül. – Maga állandóan az apámmal van elfoglalva. Ha ennyire felelőst akar, az osztályfőnök nagyobb tahó volt. Viszont az akkor volt, most meg most van, és ennek az egésznek semmi köze ahhoz, hogy zűrös hetem volt, oké? Nem jöttem, mert nem tudtam, bocs. Továbbléphetnénk? Nem azért hagyok itt egy vagyont hetente, hogy ezen rugózzunk, miközben számtalan más mondanivalóm is lenne.

Űzött vadként néz ki újra az ablakon, már szabályozni sem próbálja az arcizmait. Déli nap csíkozza be szigorú vonásait, a nyakán kidagadó ereket, majd a fény eljátszik egy hajszálán. Áron tűnődve nézi őt. Vajon már gyerekként is ilyen karakteres lehetett?

– Megértem a haragját. Tényleg dühítő lehet, hogy kifizeti ezeket az alkalmakat, és mégis úgy érzi, nem azzal foglalkozunk, amivel szeretne. A céljával is egyetértek, viszont megismerve magát, úgy érzem, van itt mit keresnünk.

Egy hosszú másodpercig egymásra merednek, aztán Áron hátradől, és felsejlik lelki szemei előtt az a gyakorlat, amiben Dávid kiskorával dolgoztak. Megjelenik előtte Dávid dühös, cserbenhagyott kiskori énje, akiről egy korábbi imagináció során mesélt neki.

A kisfiú zöldre festett, mindenre eltökélt arccal, ruháján levelekből készült kamuflázsban, játékpuskával szalad a domb oldalán. Önfeledten játszik, mit játszik, harcol, fel sem tűnik neki, hogy időközben lement a nap és a többi gyerek szülei már megjelentek a ház előtt. Ő még folytatná a csatát, de a társai szedelőzködni kezdenek. Először Boti és az anyukája intenek búcsút, majd Peti és a papája sétálnak el, aztán Boriért is megáll egy autó. Csak érte nem jött senki. Biztos elhúzódott a munka, vagy az öccsével van valami, netán megint apa kocsija döglött be. Nem nagy ügy, elég nagy már ahhoz, hogy egyedül sétáljon haza.

Piszkos kezét a nadrágjába törli, a puskát a hátára akasztja, és sétálni kezd a földes úton. Útközben a köveket rugdossa, a cipője felveri a port. Fájnak a lábujjai a tornacsukában, ahogy beleszánt a kavicsba, de a várt eredmény nem marad el, a kő közel kétméteres csíkot húz a homokban. Kár, hogy ezt Peti nem látta. Megismételné a nagy bravúrt, de ahogy újabb lendületet vesz, megcsúszik, csak az utolsó pillanatban nyeri vissza egyensúlyát. Egy kicsi kövi gyíkra lépett rá, az apró állat mozdulatlan marad a talajon. Dávid mellé térdel, a kezébe veszi a kicsi testet. Egy nagy levélbe csomagolja, úgy teszi be a fák közé. Valami szorongatni kezdi torok tájékon, talán csak az éhség. Hazafelé végül minden fa kérgét lehántja, míg a körmei be nem feketednek, és megfogadja: soha többé nem áll szóba Petiékkel.

9 hónappal
korábban

1.

– Na de fiam, mikor hozol már haza egy lányt? Aggódunk Sanyival, hogy örökre egyedül maradsz.

– Anya, ne kezdd újra, könyörgöm! Elhiheted, hogy én örülnék a legjobban, ha lenne valaki olyan, de látod, hogy nincs – zárta rövidre a beszélgetést Dávid, miközben az üres utcákon hajtott. Már megint ugyanaz a forgatókönyv. Szökőévente egyszer hívják fel egymást, de az anyja akkor is olyan fontoskodó és indiszkrét kérdéseket pedzeget, amikhez még a legközelebbi barátainak sincs köze. Az, hogy épp vezetett, legalább jó ürügynek bizonyult a vonal bontására. Különben még a végén azt is meghallgathatta volna, hogy nem közlekedik elég biztonságosan.

Rendesen megnyomta a gázt, hálás volt, hogy nem kellett kerülgetnie a lépésben haladó autósokat, és nem most hozták ki szerencsétlenkedni a tanulóvezetőket sem. Feszülten markolta a kormányt – még mindig fájt belegondolnia, hogy most akár a vitorlást is csinosíthatná –, ehelyett ott feszített ebben a kényelmetlen ingben és a bőrcipőben, és mindössze tíz perce maradt rendezni a gondolatait, fókuszálni az agyát. Sosem volt az a pacsirta típus, ezeket a rohadt konferenciákat viszont mindig délelőtt kezdik, ráadásul az anyja is épp most akarta nyomasztani élete egyik visszatérő problémájával. Mintha nem okozna ez neki elég fejtörést már önmagában.

Áprilisi szombat reggel volt, lassan ébredezett a város, még a szembejövő autósok fényszórója is csipásan pislogott. Az elmúlt félévben ez volt a negyedik szakmai rendezvény, amin színpadra kellett állnia, ami azt jelentette: most már tényleg széles körben ismerik a nevét, figyelik a munkásságát, adnak a véleményére. Ezek az események több szempontból is kapóra jöttek. Amellett, hogy remek lehetőséget nyújtottak a kapcsolati háló bővítésére, és annyi kontent készült, hogy abból hetekig teríthetett a LinkedInen, itt egyszerre több énjét is megmutathatta. A színpadra nemcsak dr. Szalai Dávid, a sztárügyvéd lépett fel, de vele együtt a karizmatikus férfi, a progresszív gondolkodású vezető és a humoros szomszéd srác karakter is – ezek koktélja pedig egyaránt belépőt jelentett az új ügyfelekhez, a médiába és a szakma iránt érdeklődő jogászhallgatók szívébe is. Legalábbis az első sorban ülő, telt arcú, mosolygós szőkéébe biztosan.

Bár hozzá volt szokva a szép lányok látványához, a Portfolio Business Day eseményein váratlanul magas volt az egy négyzetméterre eső prédák száma. Dávid elképesztően hálás volt az összes olyan karrierválasztó napnak, ami arról papolt, hogy végre a nők is merjenek nyitni az amúgy maszkulinnak számító jogi terület iránt. Nem is olyan rossz dolog ez a feminista maszlag, ha utána ő arathatja le a termést – ami egy ilyen eseményen szebben virágzik, mint bárhol a városban. Volt itt minden: asszisztens, politikus, ügyvédjelölt, újságíró, bíró, magas, filigrán, izmos, telt és szarkalábakkal szexi. Huszonnöttől ötvenig az összes szín, árnyalat, testalkat, temperamentum képviseltette magát, az elegáns kiskosztüm pedig mindenkin jól állt.

Miután a színpadhoz kísérték, megállt a backstage takarásában. Tíz perc volt hátra az előző panelből. Három közismert jogász beszélgetett az adatvédelem és a GDPR aktuális kérdéseiről, és már érződött a moderátor közbeszúrásain, hogy próbálja lekerekíteni a válaszokat. Nem lehet könnyű dolga annak, akinek a beszélgetés flow-jáért és az időkeret betartásáért is felelnie kell – futott át az agyán –, pláne, hogy az egyik megszólalónak fél órába telt megfogalmazni egy mondatot, a másik meg folyton a saját szavába akadt. Egy profi ilyet nem engedhet meg magának. Ha színpadon áll az ember, sosem az a kérdés, hogy mit mond, sokkal inkább az, hogy hogyan teszi. Persze szép gondolat, hogy a tudásmegosztásért gyűltek ma itt össze, de valójában mind tudják: ez igazából a versenyről szól. A legfőbb fegyvernem pedig a retorikai érzék és az önmenedzsment – aki ezekkel nem rendelkezik, az nagyjából lehúzhatja magát a vécén.

Megrebbent a függöny, ahogy egy másik alak is mellé lépett. A periférián feltűnt Tibor, az ESG-szakértő, aki a partnere lesz a következő panelben. Unásig ismételt témát kaptak, de pont ezért remekül tud majd brillírozni benne: dolgozói jóllét és inkluzivitás a magyar jogi környezet perspektívájában. Ha álmában felébresztették volna, akkor is rádiókész előadást tart róla, nem úgy, mint Tibor, aki a TikTok-videói alapján azért is bocsánatot kér, hogy létezik. Megnézte magának a fickót. Egymagas volt vele, dizájner öltönyt viselt, egy jó tízessel fiatalabb lehetett nála. A karizmája még inkább csak póz volt, mintsem valódi magabiztosság, valószínűleg ebben a pillanatban is szarrá izgulja magát – konstatálta Dávid. A vele való kapcsolat viszont még jól jöhet. Visszahúzta a függönyt, és a lehető legbarátságosabb mosolyát felvéve a srác mellé lépett:

– Tibor, ugye? Örülök, hogy személyesen is. Pár perc, és mi jövünk!

A srác hirtelen összerezzent, de fél másodperc alatt rendezte az arcvonásait, és barátságosan kezet nyújtott. A tenyere olyan volt, mint ő maga, nyirkos és puha, mielőtt azonban beszélgetésbe kezdtek volna, húzódott a függöny, és a taps aláfestésében lesétált az előző három vendég. Még ki sem hűltek a székek, mikor a moderátor a szájához emelte a mikrofont, és felkonferálta kettőjüket. Dávid érezte, hogy gondolkodnia sem kell, az agyában lévő vezérlő kiadja a parancsokat. Ahogy kilépett a fényre, a teste minden része tette a dolgát: belenézett az első sorokban ülők szemébe, a keze integetett, a lábai elfoglalták a neki kijelölt helyet, majd miközben a kamera számára legelőnyösebb pózba helyezkedett, egy rövid, de félreérthetetlen másodperc erejéig rápillantott arra a szőkére a nézők között. A lámpalázzal sosem volt baja, sőt: míg Tibor apróra húzta magát a teltház láttán, őt mintha 2,5 méteresre növesztette volna az ereiben szétáradó adrenalin.

Dávid sziporkázott. A válaszai olyanok voltak, akár egy ezerszer elismételt memoriter legütősebb sorai, és Tibor esetlensége csak még jobban aláhúzta a professzionalitását. Szegény srác úgy beszélt, mint egy elsős a félévi dolgozatnál: látszott, hogy készült, még csak butaságokat sem mondott, a hitelesség, a humor és az érzékenység viszont hiányzott az előadásából. Ő volt az, aki talán szimpatikus a helyszínen, de otthon már senki sem tudja majd felidézni az arcát. Dávid viszont direkt úgy intézte, hogy az utolsó szó az övé lehessen, az ő hangja csengjen majd a távozók fülében:

– Egy szó, mint száz, hálás vagyok ezekért a meghívásokért, hiszen pontosan azt mutatják, hogy a megfelelő cél irányába haladunk. Végre evidencia a munkahelyi jóllétről, a kiégés megelőzéséről, az etikai kódexek gyakorlati kialakításáról beszélni, és egyre többen felismerik, hogy csak akkor várhatunk produktív munkavégzést, ha előbb meghalljuk a munkavállalók szavát. És tudjátok, ahogy körbenézek itt, remény tölt el. Számtalan olyan arc néz vissza rám, akiknek ez fontos, akik az egyént nem mint gépet, hanem mint egyedi tulajdonságokkal rendelkező embert látják. Szóval, hátra még nem dőlhetünk, de talán megnyugodhatunk, hogy jó az irány – nézett elismerően Tiborra, aki zavart mosollyal viszonozta a pillantását.

Dávid körbejáratta a tekintetét az egybegyűlteken, majd a moderátor felé fordult, udvarias mosollyal átadta a mikrofont, és jelentőségteljes léptekkel, kihúzott háttal levonult. Érezte a hátán a szőke lány pillantását, de nem adta meg a kegyelemdöfést, nem fordult hátra. Amúgy is, hosszú még a nap. Most tényleg nyúljon ki a legalsó ágon csüngő gyümölcsért?

A nagyszínpad következő programja egy munkapszichológus előadása volt. Sosem érdekelte annyira a lélektani humbug, úgy döntött, ezt az idősávot inkább kihasználja arra, hogy felmérje a terepet. Széles mosollyal járta végig a pultokat, és ott is névjegykártyát cserélt, ahol pontosan tudta, hogy nem jöhet létre együttműködés. Közben a szeme sarkából látta, hogy megérkezett a backstage-be az a hostess is, akinek a fenekéről ezer éve folyt a találgatás, hogy a természet ajándéka-e, vagy egy plasztikai sebész izzadságos munkája. Talán egy másik napon maga is utánajárt volna a kérdésnek, de most máshol járt fejben: valahol a kisebbik színpad második soránál, ahol egy világosbarna lófarkat viselő lány jegyzetelt bőszen az énmárkaépítés gyakorlatáról.

A lányt már a büfében kiszúrta, és alig várta, hogy a nyomába eredhessen. Beült hát ő is az előadásra, és olyan pozíciót választott, ahonnan feltűnésmentesen, de alaposan megfigyelhette. Nem volt feltűnő szépség, de visszafogottságában, egyszerűségében volt valami üdítő. Nem rivalizált a többi nővel, nem próbált meg többnek látszani, mint ami – bár az sem volt rossz ajánlat: egészségesen csillogó haj, egyenletes, világos tónusú bőr, harmonikus mozdulatok. A karján tetoválás, de azt távolról nem lehetett elolvasni. Dávid próbálta felvenni a szemkontaktust, de a lány le sem vette a szemét a színpadról. A pillantásában ott csillogott az értelem és a tanulni akarás, ez pedig még a hostess fenekénél is izgalmasabbnak bizonyult.

Mikor végre véget ért a program, és oszlani kezdett a tömeg, Dávid közelebb merészkedhetett, így el tudta olvasni végre a tetovált szöveget is: „Don’t just wish for it, work for it.”

– Nekünk ugyanaz az ars poeticánk – lépett oda mellé.

A lány keze megállt a táskában pakolás közben, úgy fordította hátra a fejét. Acélkék szeme volt. De nem a megnyugtató medenceszín, hanem a szigorú, vihar előtti csend típus.

– Tessék? Hozzám beszélsz?

– Igen, tetszik a tetoválásod. Ugyanabban hiszünk – mosolygott rá Dávid, miközben a karja felé biccentett. – Joghallgató vagy?

A lány arca komor maradt.

– Azon már túl vagyok. Bírósági titkári munkát végzek. Akkor… minden jót! – fordult vissza, és a táskáját a vállára csapva már indult is az ajtó felé. Dávid utánalépett:

– Már mész is? Úgy láttam, tartogat még pár jó programot az esemény.

A lány megtorpant, végignézett Dávidon, majd kissé lesajnálóan válaszolt:

– Más dolgom is van.

Nos, kihívás elfogadva! Innentől már egyértelmű, hogy ő a tökéletes választás ma estére – futott át Dávid agyán. Imádta az ilyen nőket: ez a kis barna valószínűleg nem volt itt a megnyitón, nem látta, hogy ő kicsoda, vagy csak eljátssza, hogy nem ájul el a mutatványtól. De nem baj, annál izgalmasabb lesz a bekerítési folyamat! Az ilyen nőknél türelmesen, apró lépésekben kell bevenni a várat, az ilyen projekttől pedig egyből beindul az ember vadászösztöne. Kedvesség, érzékenység, humor. Ezek kellenek ide.

– Nem ismerkedni jöttél, ha jól értem?

– Nem kifejezetten.

– Ne félj, én sem. Csak a cégem az esemény támogatója. Fontos helyszín ez nekünk, mind szakmai, mind emberi szempontból.

A lány nagyot sóhajtott, mintha legalább egy pénteki nap utolsó fizikaóráját kéne végigszenvednie.

– Aha. Sok sikert! – vetette oda, de végül mégis a nagyelőadó felé fordult, és beült egy munkajoggal foglalkozó következő előadásra. Dávid megmosolyogta magában. Akkor ezek szerint mégsem olyan sietős, ugye? Nem baj, ő örömmel részt vesz a játékban. Ismerte ezt a típust: előadják az elérhetetlent, de valójában csak kifárasztják a vadászt. Nem baj, ő ráér, és így legalább izgalmasabb is a dolog kimenetele.

Amikor beült a lány mellé – játékosan tettetve, hogy ez csak a véletlen műve –, végre átfutott egy mosoly az arcán. A huszadik perc környékén pedig végleg olvadni kezdett a jég: ekkor már többször összenevettek, sőt, még leveleztek is a pad alatt, akár a gimiben. A lányt Ivettnek hívták – pont, mint Dávid gyerekkori szerelmét –, és a panel végére végre ledobta a maszkját. Némi vonakodás után beleegyezett egy limonádéba, szimpla levezetésképp.

Dávid egy régi törzshelyét választotta. Pici, otthonos kis kávézó volt, ahol mindenki előre köszönt a férfinak, Ivett pedig egyre felszabadultabb és közlékenyebb lett mellette. Elárulta, hogy nemrég költözött el a vőlegényétől, akivel nyáron lett volna az esküvőjük, de egyszer csak rájött, hogy valójában bántalmazó kapcsolatban él, még ha nem is járt nyílt erőszakkal. Ráadásul a srác mellett nem is lehetett önmaga: egy szűkre szabott kosztümben kellett eljátszania a ráosztott szerepet, megfelelni az anyós és após irreális elvárásainak, amitől egyre inkább beszorítva érezte magát. Egyik napról a másikra, magyarázat nélkül bontotta fel a jegyességet, és költözött vissza a szüleihez. A fiú őrjöngött, kiabált vele, aztán másnap már könyörgött, de ő ezt is csak a döntése megerősítéseként tudta értékelni. Még nem volt túl a traumán, ahogy ő fogalmazott, „még újra kellett tanulnia a szingliéletet”, de már bejelentkezett terápiába is a gyorsabb haladás érdekében – mesélte Dávidnak, aki a folyamatos szemkontaktussal adta tudtára, hogy mélyen megérintik a hallottak.

Tényleg volt valami ebben a lányban. Érzékenység és intelligencia, önreflexió, lágyság. Tudta, hogy mit akar, keménynek és határozottnak mutatta magát – ez, mondjuk, a bírói jövőhöz is jól passzolt –, de a nagy kék szemek mögött ott volt a riadt kis őzgida, aki alig várta, hogy ölbe vegyék. Ha már minden férfiban elvesztette a hitét, vele más lesz – gondolta Dávid –, még jól is jön, hogy mesélt a volt fiújáról, hiszen így máris kidomborodhatott köztük a kontraszt. Finoman megsimította a haját, majd a vállán pihentette az ujjait. Nem kellettek szavak, ebből a mozdulatból mindketten tudták, hogy Ivett végre jó helyen van, és talán hamarosan esélye nyílhat egy hozzá méltó, egyenrangú szerelem megtapasztalására.

Együtt repült az idő. Dávid még meghívta Ivettet egy vacsorára, majd fel a lakásába, ahová a lány tétován követte. Dávid hagyta, hogy a bizalmatlansága lassan oldódjon, hogy Ivett diktálja a tempót, egy lépéssel sem ment beljebb, mint amire biztatást kapott. Végül a lány ellenállása alábbhagyott, és mikor végre átadta magát a férfi közeledésének, Dávid belecsókolt a nyakába, és végigsimított a gerincén. Érezte, hogy reszket, de a szája elárulta, hogy nem a félelemtől, hanem az izgatottságtól. Dávid lassan, fokozatosan indított, folyton kifejezve tiszteletét a lány döntései iránt, de amikor zöld lámpát kapott, rálépett a gázpedálra. Nem lepődött meg, hogy Ivett félénkségének nyoma sem maradt. Pár percen belül hangosan lüktetve olvadtak össze. Az agya utolsó józan cellájába kapaszkodott, hogy gátat szabjon a vágynak. Tudta jól, nem sietnek sehova, ezzel a nővel egy teljes élet is rendelkezésre állhat még. Ivett öle meleg otthon, anyaméh, biztonság és védelem volt, na meg persze minden öröm forrása, amire egy férfinak szüksége lehet. Csak tudta volna, hol volt eddig.

Hajnali kettő lett, lihegve feküdtek a franciaágyon. Dávid a plafont bámulva lassította a szívverését, mikor Ivett az oldalába fúrta az arcát. Váratlanul érte az érintése, egy pillanatra összerezzent. A lány sminkje összefogta a párnáját, csapzott haja a homlokára ragadt, meleg pára áradt a szájából az arcába.

– Figyelj, így melegem van – próbálta kedvesen arrébb tolni, de a lány már félálomban volt, és csak kúszott utána, egyre taszítóbb szorítást erőltetve rá.

Az arca addigra valahogy jellegtelen lett, unalmas, szürke, a jelenléte fullasztó. Dávid, bár próbált komfortot találni a helyzetben, nem bírta tovább. Kiugrott az ágyból, magára kapta az alsóját, és a telefonjáért nyúlt. Ivett felült.

– Nem alszunk? Mi olyan sürgős?

– Semmi, csak taxit hívtam.

A lány felkönyökölt az ágyban, az arcán értetlenség tükröződött.

– Miért, mész valahová? Ilyenkor?

– Én? Nem, ma nincs több dolgom.

– Akkor nem értem.

– Neked hívom. Bocs, nagyon helyes vagy, meg minden, de én csak egyedül tudok aludni – mondta ki, folyamatosan bűvölve a képernyőt, hogy az mielőbb szabad autót jelezzen. Szinte viszketett a bőre a sürgető érzéstől, hogy magára maradhasson.

– Mi van? Nekem hívtál taxit? Hazaküldesz? – nézett rá a lány olyan bamba arccal, mintha életében először hallana erről a szolgáltatásról.

Dávid kezdte elveszíteni a türelmét. Éppen elég kényelmetlen volt ez a helyzet számára, egyáltalán nem szeretett volna még magyarázkodni is.

– Nem fogalmaznék ilyen durván, de nekem ez nem megy sajnos, és holnap korán kelek, fontos, hogy kipihenjem magam.

A lány szeme kikerekedett, a hangjából teljesen eltűnt az álom.

– Ez most komoly? Ekkora fasz vagy?

– Szerintem maradjunk a kulturált kommunikációnál. Épp segítek neked hazajutni.

– Ezt nem hiszem el!

Ivett lerúgta magáról a takarót, aztán a ruhái után nyúlt. Bár eddig is ruhátlan volt, most érezte csak magát igazán meztelennek. De nem annak a szexistennőnek, aki tizenöt perce volt, sokkal inkább egy megszégyenített kisiskolásnak, akiről az egész osztály előtt rántják le a pólóját. Ösztönös mozdulattal takarta el a melleit, miközben az összegabalyodott ruhákat bogozta ki, egyre jobban kapkodva. Vöröslött az arca.

– Láthattam volna, hogy egy igazi fasszal van dolgom.

– Már bocs, de felnőttek vagyunk, pontosan tudtad, mibe mész bele. Volt egy szuper közös esténk, dumáltunk egy jót, szexeltünk, nem ígértem az égvilágon semmit. Te is megkaptad, amit akartál, nem? Nem úgy tűnt, mintha nem élvezted volna.

Ivett szikrázó szemmel nézett rá, aztán elindult az ajtó felé, és mielőtt becsapta volna maga után, még odaszólt Dávidnak:

– Ahelyett, hogy a világ megmentéséről papolsz, előbb inkább magadat tedd rendbe!