Patriciának

I. RÉSZ

1.

AKKOR

Szeptember 15., péntek, Royal Edinburgh Kórház

Vajon mit szólna, ha itt lenne velem? Néha elképzelem, hogy mi ketten együtt vagyunk. Vakmerő ábránd, de nem tehetek róla. A képét soha nem látom tisztán. Hogyan is láthatnám? Néha az én sötét hajamat és barna szememet mutatja, máskor meg idegen.

Ebben az elképzelt jelenetben együtt ülünk a konyhaasztalnál. Minden lakás központjában. Ebben az elképzelt jelenetben ő nyugodt, és türelmesen meghallgat. Megpróbálom elmagyarázni, miért tettem vele azt, amit tettem. Elmondom a körülményeket, kifejtem az indítékaimat.

Egy idő után feltartja a kezét. Vádló hallgatása az igazság követelése. Nincs több kifogás.

Vallok hát. Elmondom neki, hogy élnem kellett. Hogy muszáj volt döntenem: vagy ő, vagy én.

Magamat választottam.

2.

GRACE

Szeptember, húsz évvel később

Elhagyom. Idegenek gondjaira bízom. Itt hagyom ebben a kis szobában, élete utolsó színhelyén.

Nincs más választásom. Nincs más választásom, és ez a legjobb hely a számára. Ezek a tények, de a tények nem akadályoznak meg abban, hogy bűnösnek érezzem magam.

Egyenesen ül a keskeny ágyon, miközben tekintetét a szemközti falon lévő tévére szegezi. A hírcsatorna le van némítva, fehér feliratok futnak a képernyőn, zöld egyenruhás katonák kerülgetik kiégett autók füstölgő maradványait.

– Innen remekül láthatod a tévét – mondom.

Zavaros tekintettel néz rám.

– A Nyírfaliget otthonban vagyunk – magyarázom neki. – Ma reggel költöztél át ide a kórházból.

– Tudom, Grace. Tudom, hol vagyok. – Bizonytalan hangja azonban nem erre utal. A szavak megformálása olyan erőfeszítést igényel tőle, hogy zihál, fáradt tüdeje küszködik azzal, amit valaha természetesnek vett.

Ez az asszony az anyám, de néha alig ismerem fel. Már nem úgy néz ki, mint önmaga idősebb változata, hanem egyszerűen öreg. Gyér fehér tincsek váltották fel fekete haját. Fonnyadt melle megadóan lóg sárga hálóinge alatt. Csak a sötétbarna szeme maradt változatlan. Ez a közös vonásunk még mindig megvan.

– Remélem, tetszik, ahogy megcsináltam a szobát. Szerettem volna otthonossá tenni – mondom. Anyu nem veszi le a tekintetét a képernyőről. – Igazán hangulatos lett – teszem hozzá.

Fullasztó ez a földszinti szoba. Mint egy túlfűtött egyiptomi sírkamra, átmeneti hely a két világ között, tele nagy becsben tartott tárgyakkal: családi fényképekkel, Neil Diamond CD-gyűjteménnyel, egy fafeszülettel az ágy fölött.

Átrendezem az alacsony szekrény tetején álló fényképeket. Anyuék esküvői fotója, az én tablóképem, hármunkról különböző nyaralásokon készült felvételek. Alig ismerem meg magam az érettségizős fényképen. Akkor sokkal teltebb volt az arcom, és a hajam derékig ért. Egy évvel később pixie-frizurát csináltattam, amit azóta is viselek.

– Miért nem vagy az iskolában? – kérdezi anyu. Vajon a jelenben van, és azt kérdezi, miért nem tanítok, vagy azt hiszi, hogy újra gyerek vagyok? Állandóan utazik az időben, ide-oda ugrál, ami elég aggasztó. Nem lehet tudni, éppen hol köt ki.

A tévé teljesen leköti a figyelmét. Odalépek az ablakhoz, és a tenyeremet a hideg üveghez szorítom. Odakint az ég szürke fedélként borul a világra. Nemsokára eltűnik a fény utolsó esti sugara is. Mikor induljak el? A brenthami állomástól gyorsvonattal fél óra alatt Londonban vagyok. Minden vágyam, hogy hazamenjek a lakásomba, töltsek magamnak egy pohár vörösbort, és a forró fürdőben ázva iszogassam. Minden vágyam, hogy bebújjak anyu mellé az ágyba, magam köré fonjam a karját, és könyörögve kérjem, hogy ne engedjen el soha.

***

Fél órával később az ágy mellett ülök egy zöld fotelben. A fejem kába, a lábam ólomnehéz – anyu erőtere kihat rám. A szoba lassan sötétbe borul, de nem tudom rávenni magam, hogy kinyújtsam a kezemet, és felkapcsoljam a kislámpát. Unatkozom, és nyűgös vagyok, és nem negyvenkét, hanem tizenhárom évesnek érzem magam, de ennek a gyerekességnek az ideje lejárt. Most már én vagyok a felelős anyuért, ezt hivatalos papíron alá is írtam.

Ide-oda forgatom a jobb gyűrűsujjamon lévő ezüst ördöglakatgyűrűt. Régi szokásom.

– Rengeteg program van itt, anyu – szólalok meg. – Egy csomó tevékenység, amiben részt vehetsz.

– Nem hiszem, drágám – feleli, miközben az arcán villog a tévé halvány fénye. Nem hülye. Ugyanúgy tudja, mint én, hogy meghalni jött ide, ami nem is lesz soká. Egy súlyosabb légúti fertőzés már végzetes lehet számára. A kórházban azt mondta a szakorvos, hogy valószínűleg nem éri meg a telet.

Hirtelen fülsiketítő, éles sikoltozás hangzik fel a folyosón. A mellkasomat összeszorítja a pánik. Odakint összefut a személyzet, és nyugtatni kezdi a bajkeverő lakót. Nyugodjon meg, Mrs. Palethorpe, most szépen visszamegyünk a szobájába. A szívverésem a fülemben dübörög. Megvárom, amíg lecsillapodik, aztán felállok, és az ágy fölé hajolok.

– Szervusz, most megyek. – Megcsókolom anyu meleg arcát. – Jövök nemsokára. – Ekkor kopognak az ajtón.

– Szabad! – kiáltom, és már nyílik is az ajtó. A küszöbön egy vékony lány alakja rajzolódik ki, sápadt arca szinte világít a félhomályban. Egy pillanatra elgondolkodom, hogy valódi-e egyáltalán.

– Halihó, Mrs. Walker! – lép be a szobába, és felkapcsolja a villanyt, amely ragyogással és élettel tölti meg a helyiséget. – Emma vagyok. Itt dolgozom segédápolóként.

Emma rövid, sötétbarna haja barátságos, szív alakú arcot keretez. Rövid ujjú orgonalila tunikát és fekete cicanadrágot visel. Visszahajtott lila zoknija ráborul fehér edzőcipőjére. Mögötte a folyosón egy zsúrkocsi áll nagy acélkannákkal és gyümölcsleves dobozokkal megrakva.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondja, miközben a frufruját oldalra simítja.

– Én is – felelem, de ő anyura néz.

– Kér valamit inni, Mrs. Walker?

Anyu nem reagál.

– Sajnálom – mondom. Önkéntelenül is bocsánatot kérek anyu miatt. Szeretném, ha az emberek tudnák, hogy nem mindig volt ilyen udvariatlan. Hogy régen fontos volt neki a jó modor.

– Semmi baj – mosolyog Emma. – Hosszú napja volt, nem igaz, Mrs. Walker?

– Kérlek, szólítsd Pollynak – mondom –, én pedig Grace vagyok.

Emma megkérdezi, mit szeret anyu inni, mire én erős teát javaslok fél cukorral.

– Sajnos nagyon kényes a teájára.

– Itt szabad válogatósnak lennie, igaz, drágám? – Emma a helyi essexi tájszólással beszél, amire a szüleim nem engedtek rászokni, pedig apám is így beszélt. Magas, kislányos hangja arra enged következtetni, hogy nemrég fejezte be az iskolát. Nehéz megmondani, hány éves lehet.

– Szóval, Polly – kérdi Emma –, erős tea fél cukorral?

Anyu hallgat. Talán az ellen tiltakozik, hogy ilyen kicsivé vált a világa. Olyan kicsivé, hogy a tea témája hosszú beszélgetést képes fenntartani.

– És maga, Grace? – kérdezi Emma. – Fogadok, hogy jól jönne egy ital.

Aggódó hangja hatására összeroppanok. A torkom forró lesz, és elszorul, ami a könnyek előjele. Úgy látszik, ezt Emma is érzékeli, mert elővesz egy zsebkendőt a tunikája zsebéből, és felém nyújtja. Bedugom a farmerom hátsó zsebébe azzal az eltökélt szándékkal, hogy nem fogom használni.

– A költözés mindig kemény nap a hozzátartozók számára – mondja –, de ne feledje, akkor látogathatja, amikor csak akarja.

– Egy darabig csak szombatonként fogok jönni. – Miért is mondom ezt el egy idegennek? – Az elmúlt hónapokban… Ott volt a sok kórházi látogatás meg az ügyintézés a szociális szolgálattal, és nemrég kezdtem egy új munkahelyen, szóval…

– Szüksége van egy kis pihenőre, már hogyne lenne. Ezért vagyok én itt, nem igaz, Polly?

Anyu elszakítja a tekintetét a tévétől, és most először Emmára néz. Figyeli, ahogy a lány kisiet a zsúrkocsihoz, és egy fehér pohárral tér vissza.

– Először próbáljuk meg szívószál nélkül – mondja Emma.

Leteszi a poharat az éjjeliszekrényre, és feljebb ülteti anyut. Erősebb, mint amilyennek a törékeny alkata alapján gondolná az ember, és könnyedén előredönti anyut, miközben elrendezi a párnákat.

– És most – mondja, kezébe véve a poharat –, lássuk, a teám eléri-e a kívánt színvonalat!

Anyu arca kíváncsi, tűnődő.

– Szólíts nagymamának! – jelenti ki.

A gyomrom összeszorul. Emma, kezében a pohárral, megdermed. Szegény lány szóhoz sem tud jutni, de épp, amikor szólni akarok, kuncogni kezd.

– Biztosan fantasztikus nagyi lenne, de én Pollynak fogom hívni. Kár lenne nem használni egy ilyen szép nevet.

– Nagymama! – sötétül el anyu arca.

– Anyu, ő Emma! – Magam is meglepődöm a zord hangomon. Anyu, tele dühvel, felém bök az ujjával.

– Nem! – makacskodik. – Nem!

– Mi lenne, ha inna egy kicsit? – kérdi Emma, de anyu hirtelen kinyúl, és kiüti a poharat a kezéből. A tea végigömlik Emma tunikájának az elején. Míg a lány levegőért kapkod, anyu ökölbe szorított keze Emma mellkasa felé lendül.

– Anyu! Hagyd abba! – Éppen odalépek, amikor Emma az ágytól hátrálva megbotlik a székben. Esés közben elkapom. Teste könnyű a karomban. – Nagyon sajnálom! – szabadkozom, miközben felsegítem. – Jól vagy?

– Jól.

Még mindig fogom a karját, pedig már nincs veszélyben. Tágra nyílt barna szeme rám néz. Mélyen belül valami húzást érzek, mintha egy horog rángatná a belsőmet. Anélkül, hogy gondolkoznék, odanyúlok, és kisimítom a homlokából a frufruját.

– Elnézést – szipog anyu –, nagyon sajnálom.

Emma kiszabadítja magát a kezemből, és az ágyhoz siet.

– Semmi baj, kedves! Tudom én, tudom.

– Nem szándékosan tette – mentegetőzöm. – Soha nem bántana senkit. Fizikailag semmiképpen.

– Nem a maga hibája, Polly – mondja Emma. – Nehéz napja volt.

Anyu szánalmasan felzokog, és én is alig tudom visszatartani a könnyeimet.

– Ez annyira nehéz! – bukik ki belőlem.

– Egyem a kis szívüket – motyogja Emma. – Biztosan nagyon közel állnak egymáshoz, igaz?

Habozok, várom, hogy anyu megszólal-e, de ő hangos, keserves sírásba temetkezik.

– Igen – mondom –, közel állunk egymáshoz.

Sok évvel ezelőtt valóban közel álltunk egymáshoz, így ez nem teljesen hazugság.

3.

CASSIE

Július

És ott volt. Az anyám. A kávézóban ült, a Bethnal Green-i Gyermekkor Múzeuma közepén. Rátaláltam. Annyi, egymástól külön töltött év után most íme, itt voltunk. Cassie Harrington és az anyja, akik együtt készültek ebédelni. Alig mertem elhinni. Nem is választhatott volna alkalmasabb helyszínt a közös látogatáshoz. A második kedvenc turistalátványosságom egész Londonban.

Nagyon nem illett a környezetbe. Egy gyermektelen nő a szülőktől és hiperaktív ivadékaiktól nyüzsgő asztalok között. Körbepillantott. Olyan elveszettnek és feszélyezettnek látszott, hogy szinte megsajnáltam.

Eredetileg azt reméltem, hogy egyedül élvezhetjük az ebédünket, de nem sokkal anyám érkezése után megjelent a barátnője is. Abból, ahogy megölelték és lelkesen üdvözölték egymást, látszott, hogy rég nem találkoztak. Maradtam az asztala mögötti, gondosan kiválasztott helyemen, kortyolgattam az Earl Grey teámat, és néztem, ahogy anyám összeválogatja az ebédjét a kávézó pultjánál, és tálcán az asztalhoz hozza. Nem tudta, hogy figyelem.

A múzeum lüktetett a benne rohangáló, felpörgött gyerekek visongásától, sikoltozásától, nevetgélésétől. A hatalmas mennyezet vas vázszerkezete csapdába ejtette a zajt. A kétoldalt magasodó kétemeletnyi galéria zsúfolva volt látogatókkal, akik a korlátra támaszkodva néztek le ránk a nyitott térben. Általános iskolás gyerekek sereglettek a kávézó környékére feladatlapokat lobogtatva, mielőtt elindultak volna az első emeleti vitrineket tanulmányozni. Az elmúlt kilenc héten minden szombaton végigjártam a kiállítást, megcsodáltam a régi idők és a saját gyerekkorom idejének játékszereit és társasjátékait. Elképzeltem magam számára egy másféle gyerekkort, és egy anyát, akivel azt tölthettem volna.

A háttérzaj elnyomta az anyám asztalánál folyó beszélgetést, de néhány mondatot azért ki tudtam venni. Anyám barátnője – egy virágos jóganadrágot viselő, Zoe nevű kaliforniai nő – elmagyarázta, hogy a múzeum csak egy sarokra van a bátyja lakásától, ezért úgy gondolta, hogy ez kézenfekvő találkozóhely lesz.

– Semmi gond – mondta anyám. – Egész jó az étel.

A telefonomat anyámra irányítottam, és elkészítettem a tervezett sok-sok kép közül az elsőt. Korához képest jól nézett ki. Magas volt, meglehetősen karcsú. Nem hanyagolta el magát. Önkéntelenül is összehasonlítottam magammal. Rövid, sötétbarna haja volt, míg az enyém vastag, szőke fürtökben omlott a vállamra. Árulásnak éreztem világoskék szememet, de arra gondoltam, hogy sok lánynak más színű a szeme, mint az anyjának.

Anyám és Zoe szingapúri emlékeikről beszélgettek. Úgy tűnt, hogy valamikor egy időben éltek ott.

– Az az igazság, Grace – mondta Zoe –, amióta elmentél, feleannyira sem szórakozunk jól.

Grace. Milyen gyönyörű név.

Az anyámétól balra eső asztalnál egy férfi és egy szőke kisfiú ült. A vidám, lármás gyerek tapsikolt, majd teljes hangerővel énekelni kezdett.

– Alfie, a medve! – harsogta. – Alfie, a medve! Alfie, Alfie, Alfie, a medve!

Az éneklés folytatódott. A kisfiú apja a telefonjára szegezte a tekintetét, és nem tett semmilyen kísérletet arra, hogy lecsendesítse a fiát, amiért anyám és a barátnője rosszalló pillantásokat vetettek rá.

– Ilyennek képzelem el a poklot – jegyezte meg anyám hangos suttogással, és mindketten felnevettek.

Mindig kíváncsi voltam, vajon hogyan viselkedik gyerekek társaságában, és most már tudtam. A hanyag megjegyzése sértett, de aztán elgondolkodtam azon, miért törődöm ezzel. Egyébként is miért akarok vele lenni azok után, amit velem tett?

A kisfiú ráállt a székére.

– Alfie, a medve! – kiabálta – Alfie, a medve! – Az apja felpillantott a mobiljáról, és tessék-lássék rászólt, hogy üljön le. – Alfie – folytatta a kisfiú – Alfie, Alfie, Alfie, a…

Ekkor hátrabillent a szék, és a kisfiú a levegőbe repült. Az apja utánanyúlt, de anyám előbb érte el, és estében elkapta. Elragadtatva és megkönnyebbülve mosolyogtam anyai ösztöneinek ettől a megnyilvánulásától.

Miután letette a földre a kisfiút, és az apa befejezte a hálálkodást, anyám visszaült a helyére, és szemét forgatva Zoera nézett. Folytatták a beszélgetést, mintha mi sem történt volna, de látszott, hogy az eset feldúlta anyámat. Nem fejezte be az ebédjét, és lopva folyton az órájára pillantott.

Amikor felálltak, és a múzeum kijárata felé indultak, csatlakoztam hozzájuk. Örömmel hallottam, hogy Zoe csak rövid időre látogatott az Egyesült Királyságba. Amikor elbúcsúztak, anyám megígérte barátnőjének, hogy hamarosan újra találkoznak.

– Mindenképpen! – válaszolta Zoe, és útnak indult. Még egyszer megállt visszaintegetni, majd eltűnt a szemünk elől. Anyám a másik irányba készült távozni, de megtorpant. Visszapillantott a múzeum bejáratára, és láttam rajta, hogy nagyon szeretné megnézni a kiállítást. Hogy őt is elvarázsolta ez a hely.

Engedett a csábításnak, és visszasietett. Vártam egy kicsit, nem akartam túl közelről követni. Amikor beléptem a főépületbe, ő mérgesen, összeszorított szájjal visszafelé sietett, és kiviharzott mellettem az ajtón. Mintha nem tudott volna megbirkózni azzal, amire a múzeum és annak tartalma emlékeztette. Mintha minél hamarabb ki akart volna onnan jutni.

***

Az első közös kirándulásunk ezzel nem ért véget. A múzeumból kilépve a Bethnal Green állomásnál metróra szálltunk. Két átszállás után az Angel megállónál jöttünk fel, és elindultunk balra. Az Upper Street végén ismét balra fordultunk a City Roadra. Mivel nem ismertem a környéket, lefényképeztem az utcaneveket, hogy később is tudjam, merre jártunk.

Átkeltünk a Goswell Roadra, és azon mentünk tovább a járdán a folyamatos autóforgalom mellett. Az edzőcipőt viselő anyám gyors tempót diktált, alig tudtam lépést tartani vele telitalpú szandálomban. Jellemző, hogy anyám inkább gyalogol, mint hogy buszra szálljon.

A késő délutáni napnak még mindig volt ereje, így rózsaszínű, ujjatlan nyári ruhám hamarosan a hátamhoz meg a hasamhoz tapadt. Anyám szürke lenvászon nadrágjában és fehér pólójában karjait lengetve, zavartalanul menetelt tovább.

Balra kanyarodtunk a Lever Streetre, majd pár perc múlva ismét balra fordultunk egy magas lakótömb felé. Miután elhaladtunk egy drótkerítéssel körülvett műfüves sportpálya mellett, anyám a piszkosfehér háztömb bejárata felé vette az irányt. Northfield Heights volt a neve.

Amíg beütötte a kódot a kapu melletti panelbe, én a szelektív hulladékgyűjtők mellett várakoztam.

Amint eltűnt az ajtóban, átszaladtam a ház előtt lévő, ritkásan benőtt füves-fás területre, amelyet nagyzolóan Északi Zöld Parknak neveztek. Észrevettem egy fémpadot, amelyet részben eltakart egy lehajló tölgyfa, és letelepedtem rá. Tőlem jobbra és balra négyemeletes lakóházak álltak. Az erkélyeken műholdvevő antennák versengtek a helyért az elszáradt növényekkel és a kiteregetett ruhákkal. Aligha a legszebb környék, nem ilyennek képzeltem el anyám lakóhelyét.

A szemem az épületet pásztázta, hátha látok valami jelet. Hol lehet az anyám? Reszkettem, és átfutott rajtam egy hányingerhullám. A félelemtől vagy az izgalomtól – magam sem tudtam. Húszéves voltam, de úgy éreztem, újjászülettem. Mintha az életem most kezdődött volna el.

Az épület egyik felső ablakában fel-felvillant a fény. Alulról felfelé a kilencedik emeletig számoltam. Anyám lenne? A szokásos üresség lebegett a testem körül. A két karomat magam köré fonva próbáltam elűzni.

És ekkor megjelent az ablakban.

Kis szememmel látok, látok… egy G-vel kezdődő valamit.

Akkor és ott elhatároztam, hogy vásárolok egy távcsövet. Anyám egy ideig bámult kifelé az ablakon, a távolba meredve. Valószínűleg azt hitte, hogy a kilátást nézi, de én átláttam rajta. Keresett valamit. Engem.

4.

GRACE

Szeptember

Hol a fenében lehet a lakáskulcsom?! Hallom, hogy csörög a táskámban, de nem akar felbukkanni.

– Ó, ne már! – Hosszú nap áll mögöttem – két középhaladó és egy kezdő osztályban tartottam órákat –, és alig várom, hogy bejussak a lakásba, és pihenjek végre. Az ujjaimmal kitapintom a kulcs fogazott körvonalát, amely becsúszott az anyag szakadásán, és most a selyembélés mögött lapul. Ez többször megesett már, de soha nem jutok el odáig, hogy megvarrjam azt a gonosz lyukat. Ahhoz, hogy hozzáférjek a kulcshoz, mindent ki kellene pakolnom a táskából.

Feladom, és az ajtó mellett álló cserepes fikuszhoz fordulok. A növény tövében lévő szürke kövek között rejtőzik a kulcsszéfem, egy hamis kő, amely kissé sötétebb szürke, mint a többi. A kezembe veszem, kinyitom a kő lapos alján lévő rekeszt, és előveszem belőle a vészhelyzetekre fenntartott pótkulcsot. Az eddigi tapasztalat azt mutatja, hogy rendszeresen használom.

Az ajtó csak félig nyílik ki, mert eltorlaszolja a reggeli posta. Leguggolok, összeszedem a borítékokat meg a szórólapokat, és a mellemhez szorítva őket végigbotorkálok velük a folyosón. Végül a keskeny konyhát a nappalitól elválasztó reggelizőpultra teszem le őket a liliomcsokrot tartalmazó magas váza mellé.

Ledobom a földre a bőrdzsekimet, a hátizsákomat és a kézitáskámat. Bekapcsolom a nappaliban a radiátort, hogy kiűzzem a kora őszi hűvös levegőt. Isten tudja, milyen hideg lesz itt, amikor beköszönt a tél. A fűtést meg a meleg vizet biztosító gázkazán régi és megbízhatatlan, de elviselem, mert ez az egykori önkormányzati lakás olcsó, és – ahogy gyakran emlékeztetem magamat – csak ideiglenes. Az Islington High Street innen csak egy rövid séta, onnan pedig a Pentonville Roadon félóra gyaloglással ott vagyok, az idegen anyanyelvűek angolnyelv-iskolájánál. Rossz idő esetén többféle buszra is fel tudok szállni útközben. Ráadásul a lakást bútorozottan adták ki. Ez jól jött, mivel csupán egy bőrönddel és egy hátizsákkal költöztem be. Azóta két kisebb doboznyi könyv is megérkezett Szingapúrból, de még nem nyitottam ki őket.

Hozok egy pohár vizet a konyhából, és azt kortyolgatom, miközben átnézem a postát – adománykérések az Oxfamtől és a Greenpeace-től, valamint egy anyu régi címéről továbbított levél, amelyben arról érdeklődnek, hogy Mrs. Polly Walker szeretné-e megújítani az előfizetését a Sütés Világa magazinra.

Fáj a szívem. Nem, nem fogja megújítani az előfizetést. Mrs. Polly Walker még él, de Mrs. Polly Walker élete véget ért. Nem böngészi többé a minitorta- és gyümölcskenyérrecepteket. Nem süt többé tökéletes Viktória-piskótát. Ledobom a levelet a reggelizőpultra, és úgy döntök, hogy majd később foglalkozom vele. Azok közül a feladatok közül, amelyeket anyu gondviselőjeként kell végeznem, néha a mindennapiak a leginkább felkavaróak. Most bármit megadnék azért, ha volna egy testvérem, akivel beszélhetnék. Akit felhívhatnék, és nevetve könnyeznénk együtt a Sütés Világa magazinon. Felidéznénk anyu háziasszonyi tehetségét – ez biztonságos terület. Igen, néha nehéz eset volt – mondanánk –, de a Viktória-piskótája verhetetlen volt.

Nincs kit felhívnom. Az anyámra vonatkozó emlékeim, akár jók, akár rosszak, csak az enyémek. Szörnyű kérdések formálódnak bennem. Ki fogja átnézni az én leveleimet, amikor meghalok? Ki fogja elintézni a félbemaradt ügyeimet?

Tücsökciripelés tölti be a szobát. Otthagyom a leveleket, letérdelek, és turkálni kezdek a táskámban a mobilom után. Remegő kézzel veszem elő. Ilyenkor mindig elönt a rémület, mindig attól félek, hogy a Nyírfaligetből telefonálnak, és közlik velem, hogy anyu fáradt teste végleg felmondta a szolgálatot. A hívás, amelytől egyszerre rettegek és várom is.

A telefon ismeretlen számot jelez.

– Halló! – szólok bele.

– Én vagyok.

Néhány másodpercet várok, mielőtt reagálnék.

– John? – Mintha nem ismerném fel azonnal a hangját. – Nem kellene hívnod.

– Akkor nem kellett volna megadnod a számodat.

– Nem, nem kellett volna.

A beálló csendben eszembe jut a forró lehelete a fülemben.

A rekedt hangja, ahogy a nevemet suttogja.

– Találd ki, honnan hívlak! – mondja. Kitalálom, de nem felelek.

– Az autómból.

A Volkswagen Golfból, amelynek hátsó ülésére bepréselődve kezünk-lábunk és félig levetett ruháink összevissza gabalyodtak, és nevettünk a bepárásodó ablakokon.

– Nézd – mondom –, jó móka volt…

– Nem csak erről van szó. – A hangja most csendes, őszinte. – Jó volt beszélgetni veled.

– Én is élveztem a beszélgetést, de nem ez a lényeg. – Vagy talán mégis. Talán semmi baj nem származik abból, ha most nem teszem le, és társalgunk egy kicsit. Tegnap este tíz percig beszélgettem egy indiai ügyfélszolgálat alkalmazottjával, csak hogy elüssem az időt. A nő hangja meleg és megnyugtató volt, és hogy tovább hallgathassam, válaszoltam a marketingfelmérés kérdéseire: nincs autóm, MacBook Airt használok, a mobilszolgáltatóm a Vodafone.

– Te megérted, min megyek keresztül – mondja John.

Sóhajtok.

– Kérlek, ne hívj többet!

– De hamarosan találkozunk. Nemigen tudjuk elkerülni egymást.

– Viszlát, John.

Leteszem a telefont, és töltök egy pohár merlot-t. A palack félig üres, ami furcsa, mert hétköznap ritkán iszom. Úgy emlékeztem, a hétvégén csak egy pohárral ittam belőle, de ezek szerint többel. Kinyitom a mosogató melletti ajtót, és kilépek a keskeny erkélyre. Megcsap egy hideg szélroham. Nekifordítom az arcomat, és belekortyolok a borba. Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy elemezzem a Johnnal folytatott beszélgetést, inkább elkönyvelem, hogy ami köztünk történt, csak egy egyszeri kaland volt. Egy hiba, amit jobb elfelejteni.

Megpróbálok elmerülni a kilátásban. Észak-London látképét a toronyházak aranyló ablakai és a daruk villogó fényei pettyezik. A távolban a kivilágított Szent Pál-székesegyház kupolája. Lenyűgöző. Nem annyira drámai a kilátás, mint a Szingapúrban bérelt 21. emeleti lakásomból, de legalább itt is magasan vagyok. Elérhetetlenül.

Hiányzik a régi életem. A párás esték a kínai negyedben az Angol Nyelvi Intézet többi tanárával, amikor a dim sum falatkákat meg a chilis rákot Tiger sörrel öblítettük le. A hétvégi kirándulások a malajziai szigetekre, meg a hosszabb nyaralások, amikor Délkelet-Ázsia olyan részeit fedeztem fel, ahol még nem jártam vagy nem éltem. Nehéz elhinni, hogy már öt hónapja visszatértem Angliába. Öt hónap tétovaság. Amikor sem letelepedni, sem továbblépni nem vagyok képes. Apu huszonkét évvel ezelőtti halála – álmában szívroham érte – gyors volt, és váratlan. Anyu elmúlása olyan, mintha egy hideg állomáson várnék egy lassan közeledő vonatra.

A parkból sikítozás, nevetgélés és agresszív rap száll fel. Kamaszok tömörülnek az egyik pad körül, világítanak a cigaretta- és spanglivégek. Hét éve nem cigizem, de néha még most is elfog a sóvárgás. Esténként még mindig kiállok az erkélyre egy elhagyott szokás utórezgéseként, csak hogy nézzem a kilátást, és várjam, hogy véget érjen a nap.

***

A pohár kiürült, visszamegyek a lakásba átöltözni, lecserélem a munkahelyi fekete farmert és a szürke denevérujjú blúzt szürke tréningnadrágra és fekete pulcsira. A fekete bokacsizmát szürke bundabéléses papucs váltja fel.

Miután betettem a zöldséges lasagnét a sütőbe melegedni, folytatom a levelek átnézését. Ahogy felemelek egy közeli szupermarket akcióit hirdető brosúrát, egy fehér A4-es boríték pottyan a reggelizőpultra. Felszakítom és kihúzok belőle egy üdvözlőkártyát.

Az elején egy rózsaszín rózsákból összerakott szív látható. Alatta szöveg vastag, rózsaszín betűkkel:

BOLDOG ANYÁK NAPJÁT!

Zavartan bámulom a lapot. Az anyák napja egyrészt még hónapokra van, másrészt ki küldene nekem anyák napi üdvözletet? Nem vagyok anya.

A kártya belseje üres. Megvizsgálom a boríték elejét. A nevem és a címem egy címkére van nyomtatva, a postai bélyegző elmosódott, olvashatatlan.

Lüktetni kezd a halántékom.

A lapot és a borítékot az előszobai szekrényhez viszem. Levélszemét, mondom magamnak, miközben a piros szelektív hulladékos dobozba dobom. Semmi több, csak szemét.

5.

CASSIE

Július

Az ezüst képkeret hátulja a helyére kattant. Megfordítottam, és néztem az anyámmal közös fotónkat. A kép nagy részét az én arcom töltötte ki, de azért látni lehetett őt, amint mit sem sejtve ül a buszon két üléssel mögöttem.

A hálószobámból halk horkolás hallatszott. A fényképet betettem a szekreterbe, és rázártam a fedelet. Meztelenül körbejárva a nappaliban, összeszedtem a zoknit, a bokszeralsót, a szűk fekete farmert és a kék-fekete kockás inget. Az egészet egy barna bőrfotelre halmoztam.

Egy pillanatra megálltam az egyik kazettás ablaknál, és kinéztem a Highbury Fields parkra. Tele volt futókkal és kutyasétáltatókkal, pedig már majdnem este 11 óra volt.

– Szia! – köszönt rám Ryan a hálószoba ajtajából, törülközővel a derekán és félénk mosollyal az arcán. – Bocsánat. Általában nem alszom el.

– Ami azt illeti, elég jó produkciót mutattál be – mosolyogtam.

– Te is elég jó voltál – mondta nevetve, jellegzetes ausztrál kiejtéssel.

Olyan szexet nyújtottam neki, amit nem fog elfelejteni. Különböző pózokban kínáltam magam, amelyektől újra és újra izgalomba jött.

– Mi van azzal a jointtal, amit ígértél? – kérdeztem.

– Hát persze. – Meglátta a ruháit a széken, és az inge elülső zsebéből elővett egy cigarettásdobozt. – Az ott egy Eames? – kérdezte a szék felé biccentve.

– Eredeti.

Elismerően füttyentett.

Lefeküdtem a széles fehér kanapéra, és intettem neki, hogy csatlakozzon hozzám.

– Fantasztikus ez a lakás – jegyezte meg.

– Az. – Fantasztikus, mert anyám lakásához félóra alatt el tudtam jutni gyalog, még hamarabb busszal, és még annál is hamarabb taxival.

– Imádom a György korabeli építészetet – lelkendezett Ryan, miközben felnézett a magas, párkánnyal díszített mennyezetre. – Ez a te lakásod?

– Bérelt. Csak pár hete lakom itt.

Megszemlélte a szoba többi részét, megjegyezte, milyen nagy, és megcsodálta a kanapéval szemben lévő fehér márványkandallót.

– Gondolom, egy vagyont fizetsz érte.

– Quentin bérli nekem. Az… az apám.

Sápadt lábszáramat Ryan barna combján pihentettem, míg ő összeállította a jointot a szúrós szagú fűből, éppolyan komoly figyelemmel, mint ahogy a lattékat meg a cappuccinókat szokta készíteni. Időnként megtapogatta a sima mellkasára tetovált fekete tollas szárnyakat, mintha ellenőrizni akarná, hogy nem repültek-e el. Mindenféle ferde betűs írás kanyargott a karján, de nem volt kedvem elolvasni őket.

Ma reggel még Ryan nevét sem tudtam. Csak egy pincér volt az Aromában az Islington High Streeten, anyám kedvenc kávézójában. Divatos hely – vakolatlan kőfal, össze nem illő porceláncsészék és csészealjak. Anyámmal többször is jártunk ott: ő egy ablak melletti asztalnál ült, én a kávézó félemeletén. Ryan azonnal feltűnt nekem a hátrafésült szőke hajával, kecskeszakállával és meleg mosolyával. Anyám is kedvelte. Amikor kihozta a teáját, mindig elbeszélgettek egy kicsit, és amikor anyám nevetett, ő is vele nevetett. Anyámnak harsány, ragályos nevetése és rekedt hangja volt, ami magára vonta az emberek figyelmét. Kínos volt látni, ahogy flörtölnek, főleg az ő korában.

Ma reggel, amikor néztem, ahogy Ryan megmutatja anyámnak az egyik tetoválását, még fogalmam sem volt róla, hogy együtt fogunk kikötni az ágyban. Nem tudom, miért adtam meg neki a telefonszámomat, és tettem egyértelművé, mire számíthat, ha felhív. Talán közelebb akartam kerülni anyámhoz, részese akartam lenni az életének. Két hét megfigyelés alatt csak három mondatot váltottunk, és egyszer érintettük meg egymást. Tudtam, hogy türelmesnek kell lennem, mégis mindig többet akartam.

Ryan kipattintotta arany Zippo öngyújtóját, és meggyújtotta a jointot. Egy rövid slukk után átadta nekem.

– Tessék!

A fűtől hamarosan kacarászni kezdtem. Megpróbáltam nem gondolni a Costello doktornak tett ígéretemre – nem használok az általa felírt gyógyszereken kívül mást. A testem bizseregni kezdett. Visszaadtam a jointot Ryannek.

– Te rém aranyos csaj vagy – jegyezte meg.

– Soha ne merészelj aranyosnak hívni! – válaszoltam, és feltettem neki pár kérdést az életéről. Kiderült, hogy néhány slukk után igencsak beszédes. Megtudtam, hogy huszonhárom éves, és nemrég végzett a Sydney-i Egyetem kommunikáció és média szakán. Anyai nagyapja Birminghamből származott, és Ryan egész életében Angliába szeretett volna jönni. Nyolc hónapja érkezett Londonba, és most Finsbury Parkban lakik Nickkel, aki a barátja és Arsenal-szurkolótársa. Most az után érdeklődnek, hogyan vághatnának bele a kávépörkölő-üzletbe. Ryan elmagyarázta, hogy a kávéfőzést művészetnek tekinti, én pedig a cigire fogtam, hogy ezen nevetek.

– Imádom Londont – mondta. – Asszem, itt maradnék örökre.

Elmesélte, milyen unalmas az a sydney-i külváros, ahol laktak, de szeretettel beszélt a szüleiről és két nővéréről.

– És a te családod honnan származik? – kérdezte.

Felültem, a lába közé nyúltam, és olyan szorítással fogtam, hogy felnyögött tőle.

– Ó, Jézusom! – mondta, amikor a számba vettem. – Ó, basszus! – lihegte, miközben elélvezett.

***

Később, amikor Ryan már a kanapén szundított, megrezzent a telefonom a szekreter tetején. Odamentem, és egy üzenetet találtam Quentintől:

Remélem, minden rendben. Skype-olunk hamarosan? Ha bármi nem oké a lakással, csak hívd az ügynökséget.

Nem válaszoltam.

Óvatosan, hogy ne csapjak zajt, elővettem az íróasztal fiókjából a fényes ezüst borítójú emlékfüzetemet. Nem volt most kedvem elmélyedni a múltamban, ezért a füzet elejét átugorva, mindjárt a hátuljánál nyitottam ki. Ott találtam a Gyermekkor Múzeuma szórólapját, a következő oldalon pedig egy régi filmre szóló mozijegyet, amelyet néhány nappal korábban az anyámmal együtt néztünk meg. Az a híres 1980-as évekbeli romantikus vígjáték volt, amelyben a nő egy kávézóban orgazmust színlel. Anyámat azelőtt nem gondoltam valami romantikus típusnak, de hát időbe telik, mire megismerünk valakit. A film felénél levette a válláról a sálat, és a szék háttámlájára terítette. A sál leesett a földre a lábam elé. Egyenesen a cipőmre. Arra gondoltam, hogy felveszem és magamhoz szorítom, de nem kockáztathattam, hogy anyám hátrafordul és rajtakap. Inkább hagytam ott heverni a sötétben összetekeredve, amíg meg nem jelent a stáblista, és anyám fel nem állt.

– Elejtette a sálját – szóltam, miközben lehajoltam és felvettem. A sál mélyvörös színű volt, és a puha, könnyű anyag csakis kasmír lehetett. – Tessék!

– Köszönöm. – Amikor átvette, az ujjaim hegye hozzáért a kezéhez. Első érintkezés. A nyirkos bőrével, gyűrűjének hűvös fémjével.

– Szívesen – mondtam, de ő már el is ért a széksor végéhez, és kifelé indult. Visszaültem a helyemre, és élveztem a kellemes bizsergést az ujjaimban, amíg fel nem gyulladt a fény, és egy türelmetlen jegyszedő meg nem kért, hogy távozzak.

6.

GRACE

Szeptember

– A jegyeket kérem! – A kalauz az előttem lévő ülésre támasztja a kezét, így jól látszanak hosszú körmei, amelyekre az angol zászló van festve. Nyújtom a jegyemet, de alig pillant rá, máris továbbmegy.

A Liverpool Streetről 9:30-kor induló norwichi vonat tizenöt perc alatt érkezik Brenthambe. Minden szombaton imádkozom valamiféle késésért, hogy megrövidítse a látogatási időmet, de ez soha nem következik be.

Összerezzenek, amikor egy szembe jövő vonat dübörögve elhalad mellettünk, tele a fővárosba utazó emberekkel. Távolabb a kocsiban sír egy csecsemő. Benyúlok a táskámba, és előveszem a fehér A4-es borítékot, ami ma reggel érkezett.

Végighullámzik rajtam a balsejtelem, miközben feltépem a borítékot. Egy szórólap van benne, amely a Gyermekkor Múzeumát reklámozza. Elakad a lélegzetem, de aztán eszembe jut, hogy egy pár hónappal ezelőtt ott ebédeltem Zoeval. Élvezetes találkozás volt, de jobb helyszínt is választhattunk volna. Nagy volt a zaj, és rám esett a szomszéd asztalnál ülő kisfiú, ami után egy hétig fájt a vállam. Ráadásul otthagytam a napszemüvegemet. Olyan drága volt, hogy egy örökkévalóságig spóroltam rá.

Amint rájöttem, rohantam vissza a kávézóba, de valaki már elvitte. Megadtam az e-mail-címemet a recepciós lánynak, hátha előkerül a szemüveg, de úgy tűnik, helyette felvett a levelezési listára.

Megkönnyebbülten visszacsúsztatom a brosúrát a borítékba. Butaság felhúzni magam ilyen semmiség miatt.

***

A Nyírfaliget körülbelül fél óra gyaloglásra van a brenthami állomástól, de én a hosszabb utat választom a városközponton keresztül. A főutca máris tele van vásárlókkal, akik élvezik a meleg napsütést és a friss őszi szellőt.

Elhaladok egy Apple bolt mellett, amely korábban Woolworths volt, ahol szombatonként életemben először dolgoztam. Brentham lakossága azóta biztosan megháromszorozódott. A parkolókat és az üres füves területeket elfoglalták az ingázók számára épített lakóparkok. A háború alatt golyóscsapágyakat gyártó gyárak ma luxuslakásoknak adnak otthont. Az a mérnökiroda, ahol apám dolgozott, még mindig létezik, bár ma már egy ipari parkban van, több kilométerre innen.

A WHSmith is megvan még. Anyám ott kapott részmunkaidős állást, amikor én elkezdtem a gimnáziumot, aztán teljes munkaidőre váltott, amikor egyetemre mentem, és ott maradt nyugdíjba vonulásáig.

Félóra múlva elérkezem egy 1970-es évekbeli lakótelephez. Egyforma, világosbarna téglás családi házak alkotta utcák és közök. Egyike ezeknek a mi házunk is, ahol a gyerekkoromat töltöttem, de most nem oda megyek, hanem továbbhaladok a lakótelepen, amíg el nem érek a Nyírfaligethez.

Az idősek otthona egy kétszintes, L alakú épület, elöl parkolóval, hátul egy kis kerttel. Tíz évvel ezelőtt, a Nyírfaliget építése közben anyu kijelentette, hogy a fehér betonépület csúnya, és nem fogja bírni az időjárást. Az épület kopott homlokzata bizonyítja, hogy igaza volt. Az ablakok alatt fekete csíkok piszkítják a betont, mint könnyes szemek alatt az elkenődött szempillafesték. Belül azonban a Nyírfaliget tiszta és célszerűen kialakított, és sokkal jobb, mint a többi hely, amit megnéztem.

Meleg, nehéz levegő csap meg, ahogy belépek. Ammónia és virágillatú légfrissítő szaga verseng egymással. Az egyik takarítónő, akit a sors furcsa fintora folytán Memorynak hívnak, éppen fertőtlenítőspray-vel törölgeti a recepció magas, háttámlás székét. A széles csípőjű, sztoikus nyugalmú asszony sóhajtva dörzsölni kezd egy barna foltot.

Végigpillantok a recepciótól két irányba nyíló folyosókon, hátha feltűnik John. Nem látom sehol, és nem tudom, ez megkönnyebbülés vagy csalódás-e nekem.

– Időpontra jött? – A bejárat melletti asztalnál Brenda ül, aki még mindig azt hiszi, hogy egy londoni tőzsdeügynökség recepciósa. Türelmetlenül morog, fekete haja égnek áll. – Van időpontja?

– Van! – kiáltja oda Kegs, az igazgató, és integet a rendetlen irodájából, én pedig visszaintegetek. Kegs alacsony, zömök, borotvált fejű férfi, és egyáltalán nem hasonlít a többi igazgatóra, akikkel az ápolási otthonok szemrevételezése közben találkoztam. Alkarját ejtőernyős tetoválások díszítik, katonai éveinek tintával rajzolt emlékeztetőjeként.

A múlt héten azt mondta nekem, hogy egy idősek otthonát vezetni nehezebb, mint amilyenek az észak-írországi és iraki bevetései voltak.

Brenda lapozgatja nem létező naplóját.

– Mr. Armstrong fogadja önt – közli.

***

– Mindjárt csuda szépek leszünk! – Emma felemeli anyu bal kezének mutatóujját, és egy réteg gyöngyházfényű rózsaszín lakkot visz fel a sárgás körömre.

– Nem hiszem el, hogy sikerült rábeszélned, hogy rendes ruhát vegyen fel – mondom. – És hogy felkeljen. – Anyu szürke nadrágot, fehér blúzt és rózsaszín pulóvert visel, a fotelben ül, mellette Emma ücsörög egy támlátlan széken.

– És zuhanyoztunk is, igaz? – mondja Emma. Anyu pislog, túlságosan elmerül a hírekben ahhoz, hogy Emmának feleljen. Vajon az öregeknél mi ez a hírek utáni olthatatlan vágy? Már a demenciája előtt is mindennap órákat töltött azzal, hogy magába szívja a pusztulást, a gyűlöletet, az erőszakot. Talán minél közelebb kerülnek az idősek a halálhoz, annál fontosabb meggyőzni magukat arról, hogy ebben a világban nem érdemes élni.

– Köszönöm, hogy megcsináltad még a körmét is – mondom az ablak mellett ülve. – Mindig kényes volt arra, hogy ápolt legyen a keze.

– Nem gond – von vállat Emma. – Minden hölgylakónak megcsinálom.

– Nagyon kedves tőled. – Az első bizonytalan találkozás ellenére anyu és Emma jól kijönnek egymással. Anyu nyugodtabbnak tűnik, amikor Emma a közelben van, én pedig hálás vagyok a vidám évődéséért, amely eltereli a figyelmemet. – Én a szépségápolással kapcsolatos dolgokban reménytelen eset vagyok – vallom be. – Soha nem lakkozom a körmömet.

– Valaha gondoltam rá, hogy kozmetikus leszek – mondja Emma –, de képtelen lennék mások szőrös részeit gyantázni. Pfuj!

Az elmúlt két hét során megtudtam, hogy Emma tizenkilenc éves – idősebb, mint gondoltam –, és hogy az iskola elvégzése után egy darabig boltokban meg kávézókban dolgozott, majd úgy döntött, hogy tapasztalatot szerez egy idősotthonban. Nem régóta van a Nyírfaligetben, de azt mondja, ha tetszik neki, akkor talán elvégzi a Brentham Főiskola egészségügyi és szociális gondozói alapképzését. Szerintem is el kellene, mert ösztönösen jól bánik az idősekkel.

– Nem kapsz hamarosan szabad szombatot? – kérdezem tőle. – Amióta ide járok, minden hétvégén dolgozol.

Emma megfogja Polly gyűrűsujját.

– Szeretek szombaton dolgozni.

– Nem teszi tönkre a társasági életedet?

– Nincs társasági életem. – Emma feje anyu keze fölé hajlik. Nem látom az arcát, nem tudom, viccel-e, vagy sem. Nézem, ahogy finom ujjai a körömlakkecsetet forgatják. A keze kicsi, ahogy a lába is. A 41-es méretű cipőm az övéhez képest hatalmasnak tűnik. A nagy lábamat anyámnak köszönhetem – ajándék az ő családja részéről.

– Üdv, édesem! – süvít be a szobába Vera, az egyik ápolónő. – Csak meg kell mérnem az édesanyja lázát – magyarázza. – Ma reggel kicsit magas volt.

Vera karja húsos, bodros haja őszülő. Most is, mint mindig, melegszívű és hatékony, ahogy a hőmérőt bedugja anyu hónaljába.

– Megpróbálom nem tönkretenni a körmét – mondja. A gumis övéről lógó kulcsok összekoccannak, ahogy mozog. Ettől a baljós kopogástól megborzongok.

– Jól van, drágám? – kérdezi Vera. – Feltekerhetem a fűtést, ha fázik.

Rázom a fejem, mosolygok.

– Jól vagyok.

Vera kiveszi a hőmérőt, és közli, hogy anyu hőmérséklete megfelelő. Még ellenőrzi, hogy van-e elég inkontinenciabetét a fürdőszobában, majd sietve kilép a szobából.

– Fejezzük be, jó? – szól Emma, és folytatja a manikűrt.

– Jó napot, Mr. Erdoğan! – mondja anyu a tévének. Úgy üdvözli a török elnököt, mintha régi barátok lennének.

– Amikor Szingapúrban éltem, folyton manikűröshöz jártam – mesélem Emmának. – Annyira olcsó volt.

– Én nem tudnék olyan helyen lakni, mint Szingapúr – mondja. – Nem szeretném az ételeket.

– Az ottani ételek fantasztikusak.

– Nem szeretem a külföldi ételeket. – Belemártja az ecsetet a rózsaszín lakkba, és az üveg nyakánál lekeni a fölösleget, mielőtt kihúzza. – Maga sok helyen élt, igaz? Dél-Koreában, Thaiföldön, Borneóban. És még valahol, várjunk csak. Tajvonon.

– Tajvan. Ezeket anyu mesélte neked? – Kicsit ijesztő, hogy ilyen pontosan emlékszik. Anyu soha nem mutatott különösebb érdeklődést irántam, és soha nem ajánlotta fel, hogy meglátogat. A külföldre költözésemet „jellemzően önző” cselekedetnek nevezte. Soha nem bocsátotta meg, hogy az övétől ennyire különböző életet választottam.

– Igen, ő mondta. – Emma arcát elönti a pír. – Sokat beszélgetünk magáról, ugye, Polly?

– Ámen – mondja anyu.

– Elmondta, hogy maga húsz évig élt külföldön – teszi hozzá Emma. – Az egy örökkévalóság.

– Hát, igen.

Felveszi anyu kisujját, és három gyors ecsetvonással befesti a körmét.

– Miért döntött úgy, hogy angoltanár lesz?

– Nem is tudom. – Forgatom az ördöglakatgyűrűmet. – Csak úgy belecsöppentem.

– De egyetemet végzett?

Bólintok.

– A családunkban én voltam az első, aki egyetemre ment. – Miért érzem úgy, hogy ezt el kell mondanom neki? Mintha meg akarnám nyugtatni, hogy a hátterünk nem is olyan különböző.

– Angol szakos volt?

– Nem. Dráma szakon végeztem az Északi Színiakadémián Leedsben.

– Hűha! – egyenesedik fel Emma. – Az nagyon menő. Színésznő volt?

Tetszik, hogy lenyűgözte.

– Csináltam ezt-azt. Színházi dolgokat.

– Fogadok, hogy szerette Grace-t nézni a színpadon, igaz? – mondja Emma anyunak, aki a körmét nézegeti, és gyönyörűnek találja.

– Ő úgy gondolta, hogy a színművészeti diploma pazarlás a kitűnő érettségi után – mondom. Megpróbált lebeszélni róla, de apu szokás szerint közbeszólt, és mellém állt. – Hosszasan vitatkoztunk erről – teszem hozzá.

– Én soha nem vitatkoztam az anyámmal – jegyzi meg Emma szomorú arccal, mintha az rossz dolog lenne, ha valaki nem vitatkozik az anyjával.

– Soha? – kérdezem a hangomból önkéntelenül is kiérződő hitetlenséggel. Épp érdeklődni akarnék, hogy még otthon lakik-e, de közbevág, és megkérdezi, miért hagytam abba a színészkedést.

– Már nem is emlékszem. – Elforgatom a gyűrűt egyik irányba, majd a másikba. – Talán nem voltam alkalmas rá.

Emma csalódottnak tűnik a magyarázat hallatán, de erről nincs több mondanivalóm. Nevek és helyek, körülmények és okok. Mind elhalványulnak az idő múlásával. Egyszer majd Emma is megérti. Rájön, hogy nem tud mindenre visszaemlékezni, akkor sem, ha akarja.

7.

CASSIE

Augusztus

Nincs olyan anya-lánya kapcsolat, amely tökéletes lenne. Mindannyiunknak vannak rossz napjai, és a mai is ilyen volt.

Reggel izgatottan érkeztem a házához, alig vártam, hogy vele töltsem a szombatot. Amikor elfoglaltam a helyem a szelektívhulladék-gyűjtők mögött, három gördeszkás zúgott el mellettem. Kénytelen voltam félreugrani, pont egy halom kutyakakába. Utána annyira el voltam foglalva azzal, hogy a magas szárú Prada cipőmet a The Sun egy kidobott példányával próbáljam megtisztítani, hogy nem vettem észre, amikor kilépett az épületből. Mire rájöttem, már befordult a Goswell Roadra, és futnom kellett, hogy utolérjem.

Amikor Islingtonba értünk, izgulni kezdtem, nehogy az Angel metróállomásra vezessen, onnan pedig a Liverpool Streetre és Brenthambe. Nem örültem volna túlzottan, ha megint egy kórházi látogatásra mentünk volna. Hogy órákig üljek a betegekkel és depressziós rokonaikkal együtt a Brentham Közkórházban a királyi önkéntes szolgálat által vezetett kávézóban arra várva, hogy anyám megjelenjen végre, és visszatérhessünk Londonba.

Szerencsére továbbment az Upper Streeten. Lehajtott fejjel haladtam el az Aroma mellett, hátha Ryan dolgozik. Hülyeség volt kefélni vele, mert ez azt jelenti, hogy anyámmal többé nem teázhatunk ott együtt. Nem lehet csak csendben ülni és figyelni őt, amikor a srác a nyakamon lóg. Az elmúlt tíz napban egy csomószor hívott, és minden alkalommal üzenetet hagyott. Szia, Cass, mizujs? Szia, Cass, sokat gondolok rád. Hé, Cass, hívj fel valamikor! Hogy merészel így becézni egyetlen éjszaka után? Gyanítottam, hogy tapadós típus lehet, kissé rögeszmés. Nem mintha nem fordult volna meg a fejemben, hogy visszahívom, elvégre kedves és szórakoztató volt, és nem volt ellenére, hogy óvszert használjon, pedig már szedtem a tablettát. Nem lehetünk elég óvatosak, mondtam neki, és ő egyetértett. De mi értelme lenne felhívni? Úgysem tartana sokáig – soha semmi nem szokott.

Anyám lekanyarodott az Upper Streetről, és az N1 bevásárlóközpontba vezetett. A Sainsbury’sben kötöttünk ki, ami új élmény volt egy olyan Marks & Spencer-lánynak, mint én. Mielőtt az élelmiszerek vásárlásába kezdett volna, anyám fogott egy csokor fehér liliomot, és betette a kosarába. Minden héten vesz magának.

Átfésültük a polcsorokat. Úgy döntöttem, hogy ugyanazt veszem, amit ő, hogy elképzelhessem, milyen lehet együtt vacsorázni. Jópofa ötlet volt, de kiderült, hogy anyám idegesítő vásárló. Minden kezébe fogott terméket hosszan megvizsgált, az összes címkét elolvasta. Néha visszatette a terméket a polcra, majd pár perccel később visszatért érte. Fura, hogy mennyi időt képes szánni lényegtelen döntésekre.

Mire a pénztárhoz értünk, a kosaramban egy üveg zöld currypaszta, egy doboz félzsíros kókusztej, egy biocsirkemell és különböző zöldségek voltak.

– Ma este thai curryt készítek – dicsekedtem a pénztárnál ülő pufók, önbarnító krémtől kreol bőrű nőnek, akit a névtáblája szerint Sandrának hívtak.

– Jó magának – mondta Sandra unott, közönyös hangon.

A lelkesedésének hiánya nem csökkentette az enyémet.

– Anyámmal imádjuk a thai ételeket – fecsegtem tovább. – A közös családi étkezések nagyon fontosak. Maga szerint is?

– Életbe vágóak – válaszolta Sandra szenvtelenül. – Kér bevásárlószatyrot?

Amikor anyámmal kiléptünk a szupermarketből az utcára, egy ideig ott maradtunk a közelben, és hallgattuk a H&M előtt felállított jazztriót. Ez a kellemes kikapcsolódás hamar elromlott, amikor anyám meglátott egy koldust a Pret A Manger előtt, és odasietett hozzá, hogy végrehajtsa a szokásos jó szamaritánusi cselekedetét.

A koldus egy körülbelül velem egykorú lány volt, aki sáros dzsekit, szakadt farmert és elnyűtt túrabakancsot viselt. Fakó rasztahaj lógott himlőhelyes arca körül. Anyám mellé guggolt, és mondott neki valamit, amin a lány elmosolyodott. Pár percig beszélgettek, majd anyám eltűnt a Pret A Mangerben. Valami forró italt tartalmazó nagy papírpohárral tért vissza. Abból, ahogy a lány a piszkos kezével körbefogta a poharat, látszott, hogy hálás.

Amikor anyám vigasztalóan megszorította a lány vállát, elfogott az irigység. Én is csak ember vagyok. Azt akartam, hogy a keze engem érintsen, elvégre húszévnyi simogatással és figyelmességgel tartozott nekem.

Amikor anyám továbbment, nem követtem. Menjen a picsába. Lángolt bennem a düh. Eszembe jutott egy technika, amit Costello doktor javasolt nekem ilyen esetekre: elképzeltem a dühöt egy aranyfonalból csomózott labdaszerű görcsnek, csakhogy ahelyett, hogy a helyes eljárás szerint kibogoztam volna, és hosszú aranyfonálként húztam volna ki a számon keresztül, én lenyeltem.