GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Declan Burke: Eight Ball Boogie

Liberties Press, Dublin, 2012

Fordította: Roboz Gábor

Könyvet tervezte: Malum Stúdió / Szabó Vince

Szerkesztette: Solymosi Éva

Text Copyright © 2013 , 2012 by Declan Burke

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

ISBN 978-963-689-790-1

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Ezt a könyvet tisztelettel ajánlom szüleimnek, Kathleen és Harry Burke-nek

Első fejezet

A KAPUCSENGŐ REGGEL ÖTKOR SZÓLALT MEG: rossz hír, valaki meghalt vagy haldoklott. Imelda ezért ért le olyan gyorsan a lépcsőn hálóingben, majd át az előcsarnok hideg padlócsempéin. Zaklatott volt, az járt a fejében, hogy valaki talán haldoklik.

A pengés így tudott közel férkőzni hozzá, könyöktávon belülre, hogy a nyelet beverhesse Imelda álla alá. Elmetszette az artériát, a vér telefröcskölte a csempét. Vér, üveg, króm – mehetett volna róla egy festmény valamelyik galéria falára.

Megesik az ilyesmi, bár általában nem az Atlanti-óceán partvonalán épült, vadonatúj városokban, és ritkán egy olyan független politikus középkorú feleségével, akinek hála a kormány élete maga a gondtalanság. De azért megesik. Igen, szégyen-gyalázat. Úgyhogy mindenki szégyellje csak el magát, aztán haladjunk. A hét többi napja villámgyorsan közeledik, és a fékpofáknak lőttek.

Nekem az volt a dolgom, hogy járjak utána, ki és miért; hogy szavanként tizenkét centért szállítsam a megfelelő tényeket a megfelelő sorrendben. Elegendő tény, egy tisztességes felütés, és talán bővülhet az ágyam alatt porosodó mappa egy kivágott címlappal. Imelda Sheridan meghalt, ami neki pech, de hát, ugye, ami az egyik embernek méreg, a másiknak boldogság.

Akárhogy is, így kezdődött.

Hétfő hajnal volt, három nappal karácsony előtt, és a reggel nem akart többnek látszani annál, ami volt. A hátam mögé gyűrtem egy párnát, sodortam egy spanglit, de csak egy lazát, hogy enyhítsek egy kicsit a szorításon. A szemem égett, a beleim mintha viaskodó csápok lettek volna, a koponyám feszült, mint egy hegymászókötél. A szoba állott szájszagtól, unott szextől és hideg csikkektől bűzlött.

Meggyújtottam a zöldet, és figyeltem, ahogy Denise alszik. Már jó ideje nem néztem így; nem volt rá lehetőségem. Most futhattam neki másodjára, és még mindig nem sikerült visszaemlékeznem, hogy elsőre annyira jó volt-e. Alvás közben, nyugodt állapotban úgy festett, ahogy a kora alapján kellett. Harmincon még innen járt, bár azért nem sokkal. Szája sarkában sötét szőrszálak meredeztek, az orra akár túl nagy is lehetett volna, ha a füle valamivel kisebb. Ajka telt, lazacszínű, vállig érő haja gesztenyebarna, vöröses csíkokkal. Szeme nyitott állapotban kerek volt, és barna. Denise úgy gondolta, hogy a csípőjénél leadhatna egy jó három kilót, de én szerettem, hogy gömbölyű, hogy van mit fogni rajta.

Megérezte a fű szagát, és pislogni kezdett, majd lassan fókuszált. Ásított egyet, és megdörzsölte a szemét. Aztán rezignáltan annyit mondott:

– Kifelé.

– Kizárt, tegnap kóláztam.

Szívtam a spangliból, húztam az időt.

– Kifelé, Harry. Húzzál haza.

– Tudod te, mennyi az idő?

– Pont annyi, hogy kurvára lépned kelljen. – Küldött felém egy fáradt mosolyt, amelyben félig megbánás volt, és félig valami, amit korábban nem láttam tőle. – Ne csináld már, Harry. Tudod, hogy menned kell.

– Jól van, na. Jézusom.

Elnyomtam a spanglit, előhalásztam a pólóm, és összerezzentem: az ablaküvegen havas eső kopogott.

– Zuhanyozol velem?

– Felejtsd el, Harry. Nincs meleg víz.

– Faszom, Dee.

Hivatalosan már nem voltunk együtt. Hivatalosan a Régi Negyedben lévő irodám hátsó helyiségében aludtam, mert az állandó patáliázásunk után mindig egy vagyonba került Ben játékainak pótlása.

Zárójelben jegyzem meg, Denise azon dolgozott, hogy leakasszon magának valakit, aki vele együtt vállalja az előző versenyző kölykét is.

Eljátszottam, hogy ezt nem veszem észre; az igazság olyan heg, amelyet nem érdemes túl gyakran kapargatni. Előző este ugyanott voltunk ugyanakkor, ugyanannyi piával. Ez volt minden, és ez sosem elég.

Denise felült, és belebújt egy vékony, fehér pamut köntösbe.

– Csak öltözz fel, Harry, és menj, jó? – kért erőtlen hangon.

Aztán kiment, hogy illusztrálja.

Felöltöztem, és leslattyogtam a lépcsőn. Denise még mindig az előszobában állt, és úgy nézte a telefont, mintha az egy ketyegő bomba lenne. Ben a nappali padlóján feküdt, a tévéből rajzfilm bömbölt, dinoszauruszos papucsot viselt, és a nyakában Action Man-védőszemüveg lógott. Épp arról vakeráltam neki, hogy ha megmarad a hó, építünk egy hóembert, és rárakjuk anyu kabátját, amikor Denise behívott a konyhába. Begyújtott a teáskanna alatt, de nem fordult meg.

– Gonzo üzenetet hagyott neked. Azt mondta, karácsonyra hazajön.

Ezt olyan nyugodtan közölte, mintha Gonzo minden héten csörgött volna. Semmi elcsukló hang vagy reszkető kéz, mintha nem is az lett volna a helyzet, hogy közel négy éve nem hallottunk Gonzo felől.

– Hogy mit csinál karácsonykor?

Denise megfordult, és összehúzta magán a köntöst. Az arca sápadt volt, hatalmas, sötét pandaszemekkel nézett rám.

– Gonzo az öcséd, Harry.

– Erről nem én tehetek, Dee. Ezt senki sem varrhatja rám.

Megrázta a fejét, láthatóan megbánta, hogy egyáltalán belekezdett.

– Jobb lenne, ha mennél.

Áttaszigált az előszobán, és beállt az ajtóba; reszketett, kerülte a tekintetem, és összefonta maga előtt a karját. Két lépcsőfokkal lejjebb léptem, és kivártam: halogattam a pillanatot, amikor be kell vallanom, hogy a városban hagytam a kocsit.

– Bennek öltöznie kéne. El fog késni a suliból.

– Harry, karácsonyi szünet van. A gyerekeknek ilyenkor nem kell suliba menniük. Nem úgy, mint a felnőtteknek, akik baszottul bármikor vakációzhatnak. Igaz is, karácsony van.

– Tudom, hogy karácsony van. Jézusom. – A talpammal csiszatoltam egy kicsit a küszöböt; a másnaposságtól nyúzott és tompa voltam, és a fű nem segített. A szél belekapott a havas esőbe.

Denise a füle mögé dugta egyik befont tincsét, és azt mondta:

– Harry…

– Mi az?

– Ne gondold, hogy a tegnap este miatt…

– Ne bízd el magad.

– Minek bíznám? – Bevittem egyet, de ő se kímélt. – Felesleges lenne, mindazok után, amiket tegnap mondtál.

Megpróbáltam volna adni a slágfertiget, de már elkezdte rám zárni az ajtót. Nem csapta, csak zárta. Nekivágtam a havas esőnek, eldöntöttem, hogy majd az irodában megborotválkozom, előbányásztam a cigis dobozt, és rájöttem, hogy egy árva cigipapírom se maradt. Így festett a hetem, pedig még csak hétfő reggel fél tíz volt.

Úgy kilencvenezerre saccolták a városunk népességét, és még ha nem is számoljuk a Sinn Féin tagjait, akik kétszer szavaztak, ez akkor is egy korrekt méretű placc. Pontosan erre építettek. Fogtak egy várost, amelyik békésen elvan a saját dolgaival – azokból meg nincs túl sok –, aztán kizsigerelték. Kirámolták a helyieket a roskatag, betonkockás külvárosi részekre, amelyek a folyó két partján, délen, a tó mögött és a hegyoldalakban terpeszkedtek. Még az öblöt is visszaszorították volna, ha feltételezték volna bárkiről, hogy van akkora idióta, hogy a nedves homokon akarja kényeztetni a lábát. Összedobtak egy új belvárost: betondzsungelt jegybankokból, nemzetközi call centerekből, többszintes bevásárlóközpontokból és egy egyetemnek álcázott szoftverkutató intézetből. Ezek nagy részét amerikai cégek finanszírozták, amelyek nagy részét helyi befektetések, alacsony kamatozású hitelek és visszaszármaztatott profitok tartották életben. Ha kicsit kijjebb mentünk a városban, olyan terepre tévedtünk, amely tele volt fákkal szegélyezett, széles utcákkal: Norman Rockwell nedves álma megvalósult az Atlanti-óceán partján. Ezt az egészet úgy öt év alatt össze is hozták, és senki egyszer sem nevette el magát.

Az irodám a Régi Negyedben volt, abban a városrészben, amely összeért a dokkokkal, északra a nyugat felé kanyarodó folyótól. A Negyed öt vagy hat nyüzsgő épületblokkból állt, amelyeken vasúti sínpárok szántottak át, a hepehupás utcák és sikátorok meg mintha egytől egyig a rakpart felé tekeredtek volna. Túl nagy volt a zaj ahhoz, hogy lakóövezet legyen belőle, a vásárlókedv pedig túl szeszélyes volt ahhoz, hogy megérje bevásárlóközpontokat felhúzni. Úgyhogy a Negyed megtarthatta magának az összes rogyadozó épületét, töredezett járdáját és régi kanálisát.

A Negyed tarka társaságnak adott otthont. Hobók röhögcséltek a deszkás srácokon, akik gúnyosan kacarászva suhantak tova. Piások, csövesek és önjelölt mókamesterek akaszkodtak a járókelőkre, versenyben ugyanazért a szutykos apróért. A nyomorturistáskodó főiskolások meg minden percét kiélvezték annak, hogy lespanolhatnak a homokosokkal, zsebesekkel és a folyton ügyeskedő suhancokkal, akiknek mindig minden belefért.

Ekkor már jó pár hónapja az irodám hátsó helyiségében lévő kanapén aludtam, és kezdtem hozzászokni ehhez; egyre jobban elvegyültem az utcán flangálók között. Többnyire kedveltem őket, tiszteltem bennük az ambíció teljes hiányát és a közösségi életre való alkalmatlanságukat. Olyanok laktak a Negyedben, akiket megnyugtatott a tudat, hogy két sarokra tőlük van egy zálogos, egy leselejtezett katonai szereléseket árusító bolt meg egy tetoválószalon. A kocsmák ablakának színezett üvege volt, a szex-shopokénak nem, a zsíros kajákat mérő vendéglők tulajainak pedig nem volt annyi esze, hogy gondoljanak erre a megoldásra. Voltak még antikvitások, egy organikus thai kaját kínáló büfé és a kelleténél jóval több antikvárium. A hátsó utcákon meg, amelyek a folyó felé lejtettek, pár autóműhely futtatta az olajozott bizniszt. A bárokban jazzt játszottak, hagyományost és drum’n’bass-eset, nyáron a levegőt a pacsuliolaj és az olvadozó kátrány sűrű szaga terhelte. Errefelé éjjelenként már attól beállhatott az ember, ha nyitott ablakkal furikázott.

A Negyedben jól lehetett élni és dolgozni, már ha a csajunk vak volt, az ügyfeleink meg még nálunk is nyomorultabbak. Denise nem volt vak, de a történet itt még nem ért véget. Denise-nek és nekem voltak bizonyos problémáink. Nekem mondjuk csak egy, de Denise, ő aztán szeretett osztozkodni.

Tíz körül értem be az irodába, vagyis ezen a napon sem döntöttem rekordot. Megragadtam a telefont, hogy kávét rendeljek lentről, és észrevettem, hogy Herbie üzenetet hagyott. A korai órához képest szokatlanul élénk volt a hangja; Herbie ilyenkor normális esetben vagy aludt, vagy hatás alatt állt, mert ő legalább napi egyszer bódulttá pippantotta magát.

– Harry? … Harry? Bazzeg… Harry! Húzzál fel Tony Sheridanhez, fel a tóhoz, a versenypálya mögé. A felesége kinyiffant, elvágták a torkát. A zsaruk próbálják titokban tartani a kokót. Pedig szép kis szitu, az adagok a nő táskájában vannak. Csörögj, ha kell útbaigazítás.

Nem kellett. Mindenki tudta, hol lakik Tony Sheridan, leszámítva talán Tonyt azokon az estéken, amikor azt hitte, hogy a Bojanglest menedzselő barnával lakik. A Bojangles kiskorúaknak szánt lebuj volt a folyó közelében, bár annyira azért nem közel, hogy attól kellett volna tartani, hogy egy esetleges áradás elmossa.

Magamhoz vettem a diktafonomat és a jegyzetfüzetemet. Átgondoltam a helyzetet, összeszorított foggal beszívtam egy kis levegőt, megráztam a fejem, és újra átgondoltam: Gonzo hazatérésének híre és egy randa haláleset egy reggelre talán túl sok egy véletlen egybeeséshez. Kinyitottam az iratszekrény alsó fiókját, feljebb toltam az állapját, és kézbe vettem a tömpe orrú .38-ast. Bedugtam az övembe, kényelmesen vesetájékra.

Átvágtattam a kávézó melletti sikátoron, majd a gyaloghídon, egyenesen a parkolóba. Öt percet elpocsékoltam arra, hogy próbáltam visszaemlékezni, hová is parkoltam. Aztán visszasiettem a gyaloghídon, és egy erős jobbkanyarral a rakpart és a taxiállomás felé indultam.

A pohos, pirospozsgás arcú taxis egy szót sem szólt, csak bele-belenézett a visszapillantó tükörbe, néha harapdálta egy kicsit sörtés bajuszkáját, de főleg az önelégült vigyorgás kötötte le. Hagytam a francba, tudtam jól magamtól is, milyen szarul nézek ki. Fekete, kétrészes öltönyömet tisztességesen elnyűttem, mert csak ez volt a kollekciómban, és hétfőtől péntekig hordtam, az ingeimet pedig addig váltogattam, amíg mindkettő beszürkült. Vékony, fekete nyakkendőm ingyen járt az öltönyhöz, és minden szilveszterkor kibogoztam, hátha mázlim lesz. A cipőm olasz volt, és velúr, mert a nők először a férfiak szemébe néznek, aztán a cipőjükre, nekem meg olyan szemem volt, hogy a nők rögtön sóvárgó pillantásokat vetettek a lábbelimre.

Ebben a szakmában szarul is kell kinézni. Olyan emberekből élek, akik szeretik a márkákat, akik – nem feltétlenül direkt – hangosabban kezdenek beszélni, amikor egy viseltes öltönyöst vesznek észre tőlük két bárszéknyire vagy a poros műnövények mögötti bokszban, az étterem csendes sarkában. Ha egy svindler áldozatául esett pofa besompolyog az ajtómon, épp elég baja van anélkül is, hogy aggódnia kelljen, rosszabb a szerkója, mint az enyém. Ő beéri egy öltönnyel meg egy hozzáillő nyakkendővel. Ez pont elég, és még vállalható.

És mindegyikük sompolyog. Nagy ritkán, sátoros ünnepekkor olyasvalaki is felkeres, aki egyenes háttal és előreszegezett állal érkezik, rejtegetnivaló nélkül. Az ilyenek általában az eltűnt kutyájukat akarják visszakapni.

De leginkább azért nézek ki szarul, mert nem érdekel, hogyan nézek ki; nem engedhetem meg magamnak, hogy érdekeljen. Ha a Régi Negyedben feldobunk egy érmét, háromból két alkalommal az élére esik.

Legutóbb le se esett.

Herbie az ütött-kopott mopedjén fetrengett, könyökével a kormányon; még így is látszott a csotrogányon a papírkorong, amiből kiderült, hogy a tulaja már rég nem fizette be a járműadót. Herbie tekintete homályos volt, a teste reszketett. Fekete gyapjúsapkáját mélyen a fülébe húzta, aludttejszínű arcát rongyos vörös tincsek keretezték, állát és homlokát agresszív kiütések borították.

– Mi a fasz tartott ennyi ideig?

– Anyád nem akarta visszaadni a cipőm.

– Inkább te menj, mint én. – A többszintes villa felé biccentett. Három oszlop tartotta a felső emeletet, amelynek elülső része csupa üveg volt, alatta meg egy kétajtós garázs állt. – Azt gondolják, hogy kinyírta magát.

– Elvágta a saját torkát? – füttyentettem. – Bátor nő.

– Van még egy elméletük. A nő kinyitja az ajtót, az elkövető ráront. A lábánál fogva átvonszolja a nappaliba, miközben a nő rúgkapál. Úgyhogy a tettes fogja a nő egyik konyhakését, és azzal esik neki a torkának, oda-vissza, oda-vissza.

– Ezt ki mondta neked?

– Regan. Szóval, miután befejezi, a nő kezébe teszi a kést, és hagyja, hogy a karja csak úgy leessen. Hogy úgy tűnjön, mintha öngyilkosság lett volna. Hagy pár fehér csíkot a dohányzóasztalon, kicsit elmaszatolja, nyomkod egy keveset a nő ínyére is, aztán bezárja a bazárt.

– Ujjlenyomat?

– Persze, tele van velük a kéró. Ne nézz annyi filmet. Szóval, Regan szerint az emberünk ezután ráérősen folytatja: megtapossa az esküvői fotót, hogy legyen indíték. Meggyújt egy cigit, a dekket a hamutálban hagyja, és marad még egy kis ideig, hogy biztosan kóser legyen minden. A nőhöz hozzá se nyúl. Regan szerint talán profi a csávó, talán csak csupa szar és húgy a nő bugyija. Vagy attól áll fel a cerkája, ha azt látja, hogy egy holttest kivérzik.

– Jó, hogy lehet válogatni. A nő mennyi ideje fekszik ott?

– Passz. Kábé két órája találtak rá.

– Ki van ott? Regan?

– Kilfeather.

– Cikket akar magáról?

– Az kurvaélet.

Kilfeather várt, figyelte, ahogy meglobogtatom a névjegyem az oszlopok mellett álló, öltönyös rendőrnek, és továbbra is csak várt, míg átbújtam a sárga szalag alatt, és elindultam a kátrányos makadámúton. Csak ezután integetett nekem. Nem reagáltam; pont ezt várta tőlem, és utálok csalódást okozni. Figyelte, ahogy közeledek, szája sarkában savanyú fintor bujkált.

– Rigby – szólalt meg végül, és ízlelgette egy kicsit a szót.

– Teljes pompájában. Ki találta meg, Tom?

Az, hogy Kilfeather szabad levegőn volt, már önmagában hírértékkel bírt, még csak azt lett volna hasznos tudni, hogy milyen dinamittal robbantották ki az íróasztala mögül. Közel két méter magas volt, és ormótlan: merő kötelességtudat, vérvörös arc és semmi nyak.

– Ne álmodozz, Rigby.

– Ő találta meg?

– Ki az az ő?

– Tony. Ne szórakozz már, Tom.

Feltartotta hatalmas mancsait, tenyérrel előre, és tolást mímelt.

– Vissza a vonal mögé, Rigby. Ismered a dörgést.

– Azt sem mondhatod meg, hogy ki talált rá?

– Épp zajlik a nyomozás. Semmit se mondhatok.

– Pedig nem szoktál te félénk lenni.

Nem harapott rá. Újra próbálkoztam.

– Szóval, miféle nyomozás ez?

– Szigorúan rutinmunka. És amíg véget nem ér, semmit se mondhatok.

– Tom, ha semmit sem árulsz el, akkor a legrosszabbra fogok gondolni. Tudod, milyen képzelőerőm van, nem jársz jól.

A hangja kőkemény volt.

– Megmondtam, rutinmunka.

Arra gondoltam, egyszer élünk.

– Mert nem öngyilkosság történt?

– Ki mondta, hogy nem öngyilkosság történt?

– Senki. Öngyilkosság történt?

Kilfeather vérvörös arca lángra lobbant.

– Ne szarakodj velem, Rigby. Húzz innen a büdös francba.

Türelmesen megráztam a fejem.

– Jobb az neked, ha itt vagyok, ahol látsz és hallasz. Tegyél úgy, mintha csak ketten lennénk, gyertyafény, bor, cigányzene, ami kell.

Motyogott valamit, amiben nem voltak magánhangzók. Továbbra is higgadtan beszéltem.

– Ez csak meló, Tom. Te is teszed a dolgod, én is teszem az enyémet. Csak pár válasz kell, aztán lépek is.

Kilfeather nem reagált, csak átnézett a tó túloldalán lévő versenypálya irányába, valahová a magasba, ahol a hóhatár lehetett volna, már ha eljutottunk volna odáig, hogy elkezd havazni. Igaza is volt. Amikor sütött a nap, a kilátás vagy húsz ronggyal növelte a ház árát, amire csak annyira volt szüksége, mint egy második medencére.

– Na és, mit szólsz a következőhöz, Tom? Elmondom, amit már úgyis tudsz, és ha kihagyok valamit, helyre teszel.

– Miért mennék ebbe bele?

– Hallok ezt-azt. Talán tudok valamit, amit te nem.

– Ez veszélyes terep, Rigby. Bevihetlek információ-elhallgatás, az igazságszolgáltatás akadályozása miatt.

– Mit csináljak, Tom, én mocskosan szeretem.

A válla felett hátrapillantott, a jelöletlen Ford Mondeóra, ami a ház mellett parkolt.

– Na, halljuk, mit tudok? – recsegte.

– Pár órája találták meg, de hogy ki, azt még nem lehet tudni. Fültől fülig elvágták a torkát, olyan mélyen, hogy majdnem a gerincvelő is megsérült. A bugyija érintetlen volt. A dohányzóasztalon kokaint találtak, ami talán fontos, talán nem. Csak a késen volt ujjlenyomat. Konyhakés, recés élű, a nőé. Eddig jó vagyok?

Megint úgy festett, mint aki citromba harapott.

– A kenyérpirítót meg a plüssfigurákat kihagytad.

– Tom, a versenypályánál senki sem követ el öngyilkosságot. Legfeljebb az fordulhat elő, hogy valaki hazamegy innen, és ott. És ki vágja el úgy a torkát, hogy közben majdnem felsérti a gerincvelőt is?

– Imelda Sheridan.

– Lószart. Ki az első számú gyanúsított?

– Te tényleg mindent tudsz.

– Nem olyan nagy ez a város. A verebek meg csiripelnek. Hogy van a férj?

Kilfeather nem volt oda a burkolt célzásért.

– Te beteg vagy, Rigby.

– Sajnos gyógyíthatatlan. Kihallgattátok már?

– Miért hallgatnánk ki?

– Brahiból. Túlórának. Mert akkora görény. Válassz egyet.

– Tegyük fel, hogy kihallgatjuk. Mit kérdeznénk tőle?

– Hogy hol volt, amikor történt. Vagy ez már túl személyes?

– Az öngyilkossághoz nem kellenek nézők.

– Tom, te is ismered a statisztikákat. Főleg a férfiak nyírják ki magukat, a fiatal férfiak. Ez a nő meg mennyi is, ötvenvalahány? Van egy palotája, hátul saját teniszpályákkal. Pradákban meg Louis Vuttonokban illegeti magát. A férje közeli spanja a főképviselőnek, és ha ezt a kapcsolatot el is szúrja, még mindig kiprovokálhat magának valamilyen pert, amiből pénzt akaszt le. A nő csak akkor nem szerepel a társasági rovatban, ha újságíró-sztrájk van. A gyerekek elvannak, mint a befőtt, a srác bentlakásos suliban pihen, a lány esőerdőket ment, áldassék a szentem minden pamutzoknija. – A lényegre tértem. – Imelda Sheridan miért ölné meg magát?

– A pénz nem minden. Lehet, hogy depressziós volt.

Nem szerettem, hogy Kilfeather ennyire józanul válaszol. Ez azt jelentette, hogy rossz nyomon járok.

– Vagy talán rájött, hogy nincs Télapó. Ki talált rá, Tom?

– Nem fog menni, Rigby.

– Jézusom, Tom…

A hang a vállam mögül jött; mintha csak egy németül tanuló cementkeverő recsegett volna.

– Kilfeather?

Nem nézett le rám. Én felnéztem, és egy széles fejet láttam, amelyet vékony szálú, szőke haj koronázott meg. Az öltönye egy számmal kisebb volt a kelleténél, de rá egy cirkuszi ponyva is kisebb lett volna a kelleténél. Olyan álla volt, mint Desperate Dannek a képregényben, és olyan mellkasa, amire szélviharban is letehetünk egy helikoptert. Dőlt belőle az állott whisky-szag, erős volt, mint a benziné. Reméltem, hogy a saját érdekében részeg volt, amikor megvette teveszőr nagykabátját.

Kilfeather felébredt.

– Így van, pontosan. Maga Brady, ugye?

– Civilben igen. De most Brady nyomozó. Ki ez a szarrágó?

– Egy helyi firkász. Rigby a neve.

– Mit keres itt?

– Szaglászik.

– Magából kiváló zsaru lenne. Rigby hogy került ide?

Kilfeather vállat vont, kicsit kihúzta magát, hogy jelezze Bradynek: nem rajong az efféle kikérdezésekért.

– Miért, mi hogy kerültünk ide? Rigby is úgy, hogy hallott a gyilkosságról, és azt gondolta, hogy talán érdemes megnézni a helyszínt.

– A belvárosban hallott róla?

– Gondolom.

– Kitől?

Kilfeather vállat vont.

– Ki a franc tudja?

– Kurva gyorsan derítse ki, különben bekerül a jelentésembe. Mit mondott neki?

Kilfeatherben felment a pumpa, az arca megint lángolt.

– Semmit – köpte ki a szót.

– Ahhoz képest eltartott egy darabig.

– Rigby azt hiszi, hogy a nő nem öngyilkos lett. Helyre raktam.

– Hogyan?

– Azt mondtam neki, hogy ez egy folyamatban lévő nyomozás, de a jelek öngyilkosságra utalnak. Ennyit magától is tudott.

Brady köpött egyet, és feljebb rántotta az övét.

– Legközelebb küldje hozzám. Vagyis nem, inkább csukja le.

– Igenis. Milyen váddal?

Brady most először mért végig, tetőtől talpig, de csak a szeme sarkából.

– Ócska a cipője – vetette oda. – És Kilfeather!

– Mi az?

– Ha még egyszer visszapofázik, elkenem az orrát.

Visszament a Mondeóhoz, rágyújtott, és még elkapta, amint Kilfeather vadul forgatja a szemeit. Az orrához emelte a kezét, lassan és finoman végighúzta rajta, úgyhogy Kilfeather inkább rám szórta a szikrákat. Vettem a lapot, és leléptem.

Második fejezet

HERBIE MÉG MINDIG a mopedjén terpeszkedett, és reszketett.

– Szóval?

– Nem biztos, hogy öngyilkosság.

– Megtudtál valamit?

– Olyat nem, amit idézhetnék egy családi lapban.

– Baszki.

Herbie felegyenesedett, ráfújt a kezére, de eszébe jutott, hogy kesztyűt visel. Átnézett a tó túloldalára, a hegy lábánál terpeszkedő városra, amely mintha egy elburjánzott szemölcs lett volna. Több mint hét kilométeren át nyújtózott, egészen az Atlanti-óceánig, szürke és fehér szeletekben.

– Regan elmondta, ki találta meg a nőt?

– Nem.

– És szerinted el fogja?

– Harry, ha sokáig facsarod, előbb-utóbb kiszárad.

– Ja-ja. – Előtúrtam a kellékeket, letéptem egy cigipapírt, és tekertem egyet. – Na jó, bízd csak ide, majd telefonálok párat. Az esti lapokba már amúgy se férnék be.

– Kilfeather nagy seggfej.

– Csak zsaru. Ez a munkája. Mindegy, nem is vele van a gond. Egy nem idevalósi melák a főnök.

– Belőle se tudtál kiszedni semmit?

– Meg se látott, olyan alacsonyan álltam. És egy zárójeles megjegyzés. Ha rájön, hogy Regan szivárogtatta ki neked a sztorit, Regan továbbadja, amit kap.

Herbie káromkodott egyet, zöldellő kézitáskájából előtúrt egy már megtekertet, és közben végig a kocsifelhajtó oszlopának támaszkodó rendőrön tartotta a szemét. Alsó ajkáról lepiszkált egy dohánydarabkát, a zsaru felé pöccintette, és kinyújtott középső ujját úgy hagyta. A rendőr rezzenéstelen arccal viszonozta a tekintetét.

– Szerinted benne vannak? – kérdezte Herbie.

– Kik, a zsaruk?

– Ki mások? Ezek a gennyládák mindenben benne vannak.

– Herb, mégis miért akarnák a zsaruk kinyírni Imelda Sheridant?

– Talán bordélyt futtat, és kompromittáló helyzetben találta az egyik nyomozó urat. Vagy a nő puccsot tervezett, Tonyt akarta elnöknek, a zsaruk pedig megneszelték. – Herbie tárgyilagosan vállat vont. – Bármi lehet.

Nem tudtam, nevessek-e vagy sírjak.

– Gyere le a fűről, Herb. Komolyan. Öreg, ki se látsz a ködből.

Herbie izgalomba jött, buzgómócsing-hangszínre váltott.

– Harry, ez címlapsztori. Ütős szalagcímek. Baszott nagy képekkel, amik egy kilométerről is látszanak, alul az én nevemmel. Az enyémmel, nem a Fhotoprintes köcsögökével.

Az ügynökség minden melónkból lefölözött valamennyit, és ez piszkálta Herbie csőrét. Az enyémet nem. Egy lószar összeg harminc százaléka ugyanúgy lószar.

– Csapj le rá, Harry. Tálcán kínálom az anyagot. Kokain, öngyilkosság, talán gyilkosság, amit akarsz. Mi kéne még?

– Mondjuk bizonyíték?

– Milyen bizonyítékról beszélsz? – Herbie meglengette fotós táskáját. – Ezek a képek nyomdakészek, ráadásul pofás is mindegyik, szépen lekaptam a nő nyakában lévő lyukat, amibe befért volna a fekete nyolcas is. Más nem is kell ezeknek a szépségeknek, csak egy név a számlára.

– Na és mit szólnál hozzá, ha legalább körülbelülre tudnánk, miért? Ha tudnánk egy-két konkrétumot? – Húztam az időt: néztem, ahogy a gesztenyebarna Civic megáll; a karosszériája olyan nett volt, hogy kizárólag bérelt autó lehetett. – Jól kell csinálnunk, Herb. Vagy jól csináljuk, vagy sehogy.

Herbie ekkor meghallotta a Civicet, és hátrafordult. Vállat vont, a haragja nem egészséges gyorsasággal párolgott el.

– Meg lesz ez csinálva, már látom. Itt a szaros lovasság.

A nő pici volt, maximum százhatvan, az a fajta késő-huszonéves, aki mögött bőséges tapasztalat van. A tarkója fölött mandarinszínű konty kukucskált, az ajkát kajszibarackszínű rúzzsal kente ki. A mosolya barátságos volt, és fitos orra nyergén felkergette apró szeplőit. A tekintete elég mély volt ahhoz, hogy beleszédüljek, és elég széles ahhoz, hogy ugrani is akarjak.

– Uraim.

Az akcentusába egészen halvány északi íz vegyült.

– Ez mifelénk máris rágalmazásnak minősül – mondtam. A ház felé biccentettem. – És nagyon úgy fest, hogy a pedikűrözés ma sztornó.

– Azért én teszek egy próbát.

Átbújt a sárga szalag alatt, felvillantott egy kártyát a zsarunak, és nekivágott a makadámútnak.

Herbie beizzította a mopedet, a motor hörgött-zörgött, mígnem a kipufogócső kiköhögött egy apró, fekete felhőt.

– Elvigyelek?

– Nem, kösz. Sietek.

Féloldalasan vigyorgott, miközben a sisakja szíjával bíbelődött.

– Tudok valamit csinálni?

– Ránézhetnél Tony Sheridanre. Háttéranyag kéne, bármi, amivel kitömhetjük a sztorit.

– Pénz?

– Ja, menj rá egyből a tragédiára. Ennyi pénz, a feleségének meg elmetszették a torkát. A nép imádja az ilyesmit.

– Jól van. Majd csörgök.

Már félúton a városban voltam, a temető környékén, amikor átkozni kezdtem magam, hogy nem tarháltam le Herbie-t még több cigipapírra, és ekkor ugrott be, hol hagytam előző nap a kocsit. Ebben a pillanatban berregett el mellettem a Civic, balra indexelt, és lehúzódott az út kavicsos szegélyére. A nő áthajolt az anyósülés felett, és kinyitotta az ajtót. Nem mondott semmit, és én sem akartam elrontani a pillanatot.

Jól vezetett. Lazán, magabiztosan irányította az autót, és közben egyszer sem nézett rám. Közelről láttam, hogy krémszínű, kétrészes ruhája selyemből van. A bal térde fölötti apró égésnyom kifehéredett, amikor sebességet váltott.

Nem kertelt.

– Mit tudtál meg?

– Semmit. De ez nem hivatalos.

– A farkad mehet vissza a gatyádba. Ez munka.

– Nem keverem a szórakozást és a munkát. És nem dolgozom idegenekkel. Különösen olyanokkal nem, akik azt mondják nekem, hogy tegyem el a farkam.

Elnyomott egy mosolyt, de nem erőlködött.

– Bocs. Katie vagyok. Katie Donnelly.

– Én meg Harry, Harry Rigby.

– Tudom.

Erre nem tudtam mit mondani.

– Akarsz inni egy kávét?

– Mindig.

Keresztülmentünk a belvároson, átküzdöttük magunkat a Régi Negyed egyirányú forgalmán, a háromemeletes házakkal szegélyezett, szűk utcákon. Alul csiricsáré kirakatok, felül pattogzó festék és vakolat.

– Itt mindig ilyen nehézkes a forgalom? – kérdezte.

– Karácsony van, a Liverpool környéki gyapjas hátúak ilyenkor jönnek az éves szőrhullatásra. Mi, a többiek meg azért vagyunk itt, mert nem elég fejlett a képzelőerőnk ahhoz, hogy rájöjjünk, a világ többi részét nem csak a tévében lehet látni. Mi a te mentséged?

– Szabadúszó vagyok, a Woman Now!-nak írok cikket Imelda Sheridanről. Színes-szagos bulvárlap, ismered a fajtáját, Imelda a februári szám hiperaktív, jótékonykodó csodanője. Tegnap készítettem el az interjút, csináltam képeket a házukról, meg arról, ahogy a nagysasszony a rongyaiban legelteti a szemét a tavon. Volt ott minden. – Ekkor felsóhajtott. – Erre tessék.

– Csak ma reggel történt. Hogyhogy még mindig itt vagy?

Előrébb araszolt a kocsival, majd kivette sebességből. Babrált egy kicsit a fűtéskapcsolóval, mire az ablakok kezdtek bepárásodni.

– Szép ez a város – mondta. – Meg karácsony van. Gondoltam, lógok még itt egy kicsit, hátha magamra szedek valamilyen helyi színt.

– Ajánlom a szürkét, van belőle negyven árnyalatunk.

Átverekedtük magunkat a sarkon, és felfedeztük a dugó forrását. Tömzsi volt, hetven felé járt, göndör fehér haját első világháborús, bőrből készült repülős sapka takarta, védőszemüveggel. Az arca telt volt, hold alakú és bíborvörös. Az út közepén állt, szélmalomszerűen kalimpáló karokkal adott egymásnak teljesen ellentmondó utasításokat, ahányszor csak körbefordult. Buggyos nagykabátja finoman hullámzott a szellőtől.

– Róla kéne cikket írnod. Helyi is, színe is van.

– A fókuszcsoportjainktól szerzett infók alapján ő nem olyasvalaki, aki az olvasótáborunknak kell. Mondjuk az is igaz, hogy ez hetente változik. Ki ez?

– A helyi hülye, Baluba Joe. Állítólag emberemlékezet óta nem volt józan. Amikor rájön a hoppáré, forgalomirányítót játszik, és amikor beáll a káosz, kikészül. Amúgy ártalmatlan gyagyás.

– Már látom, hogy az olvasóink harapnának rá.

A hangja alapján nagyon elégedett volt magával. A kocsiban túl meleg lett. Kellett egy cigi, egy kávé és friss levegő, ebben a sorrendben.

– A fazon régi motoros. – Kihallotta az élt a hangomból: mióta beültem az autójába, először nézett rám. – Őrült, igazoltan elmebeteg. Látni a szemén, és ha mégse vennénk észre, szívesen megosztja velünk. Szokta mondani, hogy miután az osztagát lemészárolták a balubai rajtaütésnél, három napon át kóborolt a kongói dzsungelben. A dzsungel, mondja ő, még békeidőben sem kívánatos hely. És amikor az ember tizennyolc éves, a cimboráit feldarabolták matchetékkel, és még mindig a bőrén van a katonai festék, éjszaka a dzsungelben lenni annyira pokolközeli élmény, amennyire csak elképzelhető.

Elaraszoltunk Joe mellett. Hab pettyezte a száját. Dudák visítottak, motorok zsibongtak. Joe tekintete űzött volt.

– Egy pillanat – mondta Katie. – Én nem…

– Ez még a hatvanas években volt, és az elmúlt negyvenet végigitta mindenfélével, ami nem okozott azonnali halált, de igazából még ezt is leszarta volna. Egy este elmondta nekem, hogy tudja, hogy mindenki sajnálja. Megkérdezett, hogy tudom-e, miért.

Katie a lehető legminimálisabb erőfeszítéssel leparkolt, és kikapcsolta a motort.

– Harry…

– Pár évvel ezelőtt adtak neki valamilyen érmet, de ő visszautasította, amikor a főmufti nem nézett a szemébe. Azt mondta, ez kicsit visszavett a fényéből. Azt mondtam neki, hogy át kellett volna vennie a medált, csak azért, hogy kicsit felbosszantsa a górét. Tudod, mit mondott erre? „Egy tisztet lehetetlen ilyen könnyen felbosszantani.”

Katie megkövült arccal bámult maga elé.

– Belőlem soha nem lett volna jó tiszt. Csak szégyent hoztam volna mindenkire.

Katie megtört ívű szemöldöke alól fürkészte az arcom.

– Ez bocsánatkérés akart lenni?

– Azt a nők szoktak. A férfiak magyarázkodnak.

– Akkor befejeztük?

– Aha. Melyikünk tarthatja meg a Barry White CD-t?

Az Early ’Till Latte nevű kávézó pár meleg hippié volt, akik több füvet adtak el a pult alatt, mint kávét fölötte. Átbújtunk egy boltív alatt, be az apró hátsó helyiségbe. A polcokon antikváriumi könyvek pihentek. A falon lévő plakátok Feng Shui-kurzusokat, ír táncversenyeket és zsibvásárokat reklámoztak. Katie egy régi bárszékre ült, háttal a boltívnek, térdnél keresztbe tett lábbal. Én beügyeskedtem magam a magas, dülöngélő asztal mögé, de annyira azért nem hátra, hogy csak teleszkóppal láthassam a virgácsait. Várakozó arckifejezéssel néztünk egymásra, és teljesen világos volt, hogy kizárólag én élvezem a kilátást.

– Szóval, mivel indítunk?

– Tony Sheridannel.

– És ezt tejszínnel kéred?

Rendeltem két cappuccinót, amik relatíve gyorsan megérkeztek, és levettem Andreát, a pincérnőt pár cigipapírra. Katie belekortyolt az italába, és grimaszolt egyet. Bekanalaztam három cukrot, kívántam egyet, és miközben kavargattam, lefelé nézve megkérdeztem:

– Miből gondolod, hogy rajtam keresztül eléred Tony Sheridant?

– Az a nyomozó… – Katie előtúrt a retiküljéből egy kis, fekete jegyzetfüzetet, és felcsapta. – Brady?

– A nagy tag?

– Igen.

– Na ja, ő jól érezte magát. Amúgy meg, miért kéne nekem előkeríteni Tony Sheridant?

Eltolta magától a kávét, meggyújtott egy Silk Cutot, és kifújta a füstöt. Aztán újra keresztbe tette a lábát.

– Kezdjük elölről, Harry.

– Ha neked is oké, én még maradnék lábmagasságban.

Megeresztett egy halvány mosolyt.

– Bocs, de nem vagy a zsánerem.

– A zsánerek hibás múltbeli döntések alapján alakulnak ki. Inkább a jövődre gondolj.

– Nézd, Harry…

– Jól van, na, nem kell így húzni a szád. Ha olyan dekoltázsom lenne, mint neked, visszhangozna minden mondatom. Mindenki tegye a dolgát.

– A számból vetted ki a szót.

– És téged Tony Sheridan dolgai érdekelnek.

– Pontosan.

Ezt hagytam lógni a levegőben, és tekertem egy cigit. Most rajta volt a sor. Kihúzott a táskájából egy irattartót, átlapozott pár újságkivágáson, és egyet odaadott. A szalagcím szerény volt: Hivatalosan is elindult az ellentmondásokkal terhelt fejlesztés. Alatta egy fénykép volt, rajta főleg férfiak snájdig szerelésben és mosollyal, egy szálloda előtt. Az ollót szorongató pofa magas volt, ápolt, és egy hajléktalan-szavazáson a Tony Sheridan névre hallgatott volna. A mellékszereplő-gárda többi tagját befektetők, tanácsadók, illetve feleségek, seggnyalók, idióták és kalandvágyók szokásos brancsa alkotta, egyesek nevesítve, a többség nem.

– Igen, és?

– Gondolom, a helyszín ismerős.

– Persze, úgy másfél kilométerre lehet a várostól keletre, ott, ahol a folyó leágazik a tóról. Régen jó sok jégmadár volt arrafelé. Meg sok lazacot lehet ott fogni.

Katie csak nézett. Aztán azt mondta:

– Címlapsztorink van, bárhová is visszük. És ha ügyesek vagyunk, mindenhol ráharapnak.

– Ha mondjuk találunk egy konyhakést Tony Sheridan kesztyűtartójában?

– Konyhakést?

– Mindegy. Vicceltem.

Mindkét oldalon a válla mögé pillantott, és áthajolt az asztal fölött, aminek hatására a blúza jó tizenöt centivel tágasabb kilátást nyújtott. Mozdulatlan maradtam, bár nem volt egyszerű.

– Ezzel robbanthatunk, Harry. Egy csomó olyan gépíró dolgozik a szakmában, aki újságírónak hívja magát, és vadászik a Nagy Sztorira, hogy címlapra kerüljön, hogy ott virítson a neve a cikk fölött, ahogy kell. Ez az én Nagy Sztorim.

– Ne add magad olcsón. Amúgy meg másokat is érdekel a sztori.

– Kiket? A pizzaképűt a mopedről? Na ne már.

– Ő nem villogtatja nekem a dekoltázsát, de azért jó gyerek. És ami most fontosabb: vannak fotói.

– Nyisson galériát, basszameg, nagy kaland. A hajára kenheti a fotóit, ha nincs hozzá egy sztori és egy újság.

– Tegyük fel, hogy beszállok a buliba. Hogyan osztozunk?

Elpazarolt pár másodpercet arra, hogy eljátssza a naivát.

– Közösen jegyezzük a cikket. A pénzt is elosztjuk, fifti-fifti. Majd osztozhatsz a részeden a mopedes fiúval.

– Korrekt. Mit akarsz tudni Tonyról?

– Mit tudsz róla?

Az asztalon heverő újságkivágás felé biccentettem.

– Ez a szállodás marhaság kábé öt éve történt. Nagy rakás szar volt.

– Sheridan sürgette a tervezési folyamatot?

– Ne siessünk ennyire előre. Megjelent a helyi közegben, mondván, ő idevalósi, ismeri a járást. Beszédeket tartott a környezetről, az unokáiról, a veszélyeztetett fajokról. Akkor se lehetett volna zöldebb, ha épp hányni készül.

– Aztán?

– Aztán megkapta a támogatást a dublini zöldektől, meg lepaktált valamilyen ír függetlenekkel, akik népszavazást akartak tartani az abortuszról. Átvitte a megyei kisfőnökön, megkapta a tiltó végzést. Azok voltak a szép idők.

– De a szálloda megépült.

– Igen, de csak két évvel később. A Fianna Fáil újra hatalomra került, többségben voltak, nem kellett nekik Tony szavazata. A tónál lakók közül senki sem örül neki, pláne nem Tony, ő pont rálát a szállodára. De az üzlet megköttetett.

– Azt mondtad, nagy rakás szar volt az egész.

– Az hát. Tony nem volt boldog, de ha már megépítették a szállodát, részesedést akart. Úgyhogy befektetett, mint sokan mások errefelé. Egyeseket, akik nem százasokkal törlik a seggüket, Tony elhessegetett. Tépte a száját nekik, hogy majd lesznek munkalehetőségek, turizmus, helyileg termelt bevétel meg anyámkínja. Aztán, amikor eljött a nagy nap, Tony vágta át a masnit. Három hónappal később megjelenik a víz felszínén az első lazac, a szálloda valami szart bocsát ki a tóba, nahát, ki hitte volna. Most úgy áll a dolog, hogy még egy vagy két év, és akár át is gyalogolhatunk a víz felszínén. Vagy még több, és meglesznek az újabb híd alapjai, és valószínűleg Tonyról fogják elnevezni.

Katie várt. Belekortyoltam a kávéba, és összeraktam egy újabb cigit.

– Ennyi?

– Ennyi.

– Ez a nagy mocsok?

– Ki mondta, hogy mocskos? Te csak készpénznek vetted, hogy simlis a csávó. De ez a sztori csak azt bizonyítja, hogy álszent.

– Álszent. Megáll az ész, bazmeg.

– Régen megállt.

– Mássz le a keresztről, Harry, de vigyázz, el fogsz szédülni. Mid van még Sheridanről? Mocskos ügyekben utazik? Kurvázik? Csinál bármit, ami miatt a felesége elvághatja a saját torkát? Különben csak pocsékolod az időmet.

Átgondoltam a kérést.

– Más nincs. Csak pocsékolom az idődet.

Katie lerakta a noteszét.

– Hiába lóbálod itt a farkad, Harry, nem veszem a számba. Úgyhogy kapd össze magad, de gyorsan. Felhívtam pár embert. Még nem került napvilágra az ügy, de ha ez megtörténik, betemet majd minket, ki se látunk majd alóla. – Az órájára nézett. – Jézusom, nézd meg, mennyi az idő.

– Randid van?

Arrébb simította a frufruját, és dobott felém egy csókot, ami szinte csöpögött a savtól.

– Töredezett a hajvégem, Harry. Tudod, egy lány mindig próbáljon topon lenni.

– Hátha kamerák érkeznek a helyszínre?

– Pontosan. – Rendbe rakta a táskáját, és felállt. – Kösz a kávét.

– Részemről az öröm.

Néztem, ahogy elsétál, kortyoltam a kávéból, tűnődtem az újságkivágáson, hogy vajon miért hagyta itt. Aztán megmásztam a három lépcsőfordulót az irodáig, és reménykedtem, hogy valakinek eltűnt a kutyája.

Harmadik fejezet

A HAMUTARTÓBA GYŰRT thai kajás doboz bűzéből tudtam, hogy az irodaajtó már nyitva van. Vagyis itt betörés történt, amihez amúgy nem kellett nagy lángésznek lenni, a legkeményebb részt az jelentette, hogy az illető meló közben ne verje le az ajtót a zsanérokról. Egy dagadt versenyző meg már azzal is betört volna, ha csak nekidől a tejüvegnek.

És ez a dagadék valószínűleg nagyot csalódott. Az irodában volt egy darab íróasztal, két szék meg egy iratszekrény megtömve három dossziéval: kettőben számlák voltak, kifizetettek és kifizetetlenek egyaránt, és nem nyer díjat az, aki eltalálja, melyik volt vékonyabb. A harmadik dosszié, amelybe az eseteket gyűjtöttem, anorexiás volt.

A dagadt versenyző súrolta a negyvenet, és nem szerette a lapjárást; olyan volt, mint egy rozsdaszínű Armani öltönybe szorított török birkózó. Duzzadt ajka és vastag orra volt. Fakó bőre úgy festett, mint aminek heti egy borotválkozás bőven elég. Malacszemei voltak, kicsik, feketék és holtak, hátranyalt haja pedig tocsogott a zselétől.

Nyájas biccentéssel köszöntött.

– Szép hely – recsegte. A szavak gyorsan, darabosan érkeztek a szája sarkából, mintha így olcsóbban megúszta volna. Viszonoztam a biccentést, barátságosan, mintha csak egy népi misén lettem volna.

– Kösz. Maga meg ki a fasz?

– Jézusom, nyugi már.

– Ennél nyugodtabb nem tudok lenni. Túl sok kávé, gyomorfekély, és befolyásolható fiatalként túl sokat speedeztem. Szólnék a dokinak, de épp bent fekszik és tisztul, idén másodjára, a herka kicsit nehezíti az életet, és mostanában sokat terítenek belőle. Szóval, maga ki a fasz?

Mondjuk tudtam a választ. Frank Conway volt, kikiáltó ingatlanárveréseken, aki részmunkaidőben használt autókkal csencselt. Frank Conwayt sokan ismerték. Még csak másfél éve lakott a városban, de már egy ’84-es, ezüstszürke, nyitható tetejű Merci SL-lel járt, ami gyakorlatilag gyári állapotban volt, és mindenki felkapta rá a fejét. De hivatalosan még nem mutattak be minket egymásnak, és már csak az hiányzott, az övembe dugott .38-as és a hamarosan hazalátogató Gonzo híre után, hogy még több bajom legyen. Frank Conway pedig pont ezzel fenyegetett. Azt híresztelték róla, hogy a kocsijai anyaggal megpakolva, bulira készen érkeznek a határon túlról.

– Csak azért kérdem – tettem hozzá –, mert hétfőn jön a kukásautó, és nagyon fájna a szívem, ha szemétnek néznék magát.

Megkínált egy gyér mosollyal. Aztán a tejüvegre stencilezett kiírás felé biccentett, ami így szólt: Harry J. Rigby, Független Kutatási Hivatal.

– Mit rövidít a J.?

– Azt, hogy húzzon a picsába a székemből.

Felállt, és kinyújtóztatta a végtagjait, hogy tudassa velem: akkora, amekkorának gondoltam. Lassan elsétált az asztal mellett, és leült a másik székbe. Becsúsztam az íróasztal mögé, letettem a friss kávémat, és sodortam egy laza szálat.

– Nem szokott itt néha eltévedni? – kérdezte.

– Bocs, de reggeli előtt nem vállalok szarkazmust. Szóval, csak felmérni jött a berendezést, vagy konkrétan segíthetek is valamiben?