Gurul a Pirula

Székely Nagy György

SZÉKELY NAGY GYÖRGY:

GURUL A PIRULA

BETTY BEINDUL

Copyright © Schrauf György

Schrauf Tamás 2023, 2025

Szerkesztette:

Ollári-Horváth Andrea

Borító:

GYURI és Chat gtp

ISBN 978-615-01-9176-8

Bács Krisztának, aki mindig Bács Kriszta lesz és Kovács Patríciának, aki nekem mindig Betty, nagy nagy köszönettel.

És mindig Aliznak.

A mű fikció.

A történet szereplői, az események, a párbeszédek a szerző képzeletében születtek.

Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel a véletlen műve

1.

London, 1960 nyara

Nagyot szívott az orrán, majd az onnan nyert „anyagot” két cuppantással lenyelte. Betty letette a VOGUE magazin legfrissebb számát.

-Ki ez a bunkó? – nézett körül és kereste a pasit.

Aztán egy apró, fátylas kalapot viselő nőn akadt meg a szeme. Mert a hangok onnan jöttek. Bármennyire is hihetetlennek tűnt. A füle nagyon jó volt, egy nyelvésznél ez nem hátrány. És az érzései megkongatták a vészcsengőt, ahogy hívta azt a belső hangot, ami eddig mindig figyelmeztette, hogy Betty itt valami nincs rendben. Nem is értette, most miért érzi azt, valami nem stimmel. Azt pedig sosem szerette. Mert akkor futkosás, meg lövöldözés, meg kés csattanása és néhány tökön rúgás lett a vége. Az apró nő felemelte a csészéjét, tanári mozdulattal lebbentette a fátylat és ajkához érintve a finom porcelánt kortyolt belőle. Majd kecsesen letette és a hófehér damaszt szalvétával megtörölte a száját. Óvatosan, mesterien, hogy a rúzs és a púder ne kenődjön el.

-A kutyamindenit! – morogta Betty.

Mert a mozdulatokból látta: betanulták. És a vészcsengő tovább csilingelt benne.

Szeretett idejárni, ha Londonban volt. A Fortnum and Mason Piccadilly-n lévő épületének negyedik emeletén van a Jubilee teázó. Halk zeneszóval, beömlő napfénnyel, elegáns, de nem hivalkodó terítéssel, elegáns, de orrukat normál magasságban hordó emberekkel. Finom teákkal, süteményekkel, ujjnyi vastag szendvicsekkel. És itt van az a lazackrémes csoda, amitől Betty el szokott lágyulni. Leül lehetőleg egy földig érő ablaknál lévő asztalhoz, miután leadta a rendelését a mindig elegáns, udvarias és szolgálatkész pincérnek a speciális Jane Austen teakeverékre, a lazacos csodára, az uborkás szendvicsre és két scone-ra vajjal és nem clotted cream-mel, elővette a frissen vett könyvét vagy, mint most az új VOGUE-ot. Mert szeret olvasni. Szereti a szép ruhákat, még ha a „szakmájánál” fogva, ritkán viselheti is. Itt mindig nyugalom és béke van. A pincér akkor jön, ha int neki, akkor is három lépésre áll meg az asztaltól és csak akkor lép oda, mikor hozzászólnak. Mindenki halkan társalog, az urak whiskyt vagy konyakot isznak, a hölgyek teáznak, a külföldiek kávét kérnek, a bunkó amerikaiak bögrében.

Ezért is volt sokk az apró nő, úgymond tevékenysége. Aztán az a mozdulatról, mozdulatra való betanult viselkedés. Betty tudott úgy figyelni, hogy azt ne vegyék észre. Ahogy mondani szokta:

-Nagy kunszt! Ha az életed múlik rajta, a bakkecskéből is kicsikarod a tejet, régi macedón mondás.

Egyszer volt csak valaki, aki megkérdezte, honnan tudja, hogy macedón. Aztán nem tette többet. Mert valahogy a mosolygó Betty úgy fogta meg a vállát, hogy térdre esett.

-Nem mindegy neked, picinyem? – nézett rá és ettől a kérdező végképp rosszul érezte magát.

Most már figyelte a nőt. A könnyű almazöld ruhában. Aminek fátyolszerű ujja volt és azon keresztül is látható volt a hölgy izmos karja. Talán túl izmos is. A hölgy ölébe vette vajszínű táskáját, kinyitotta, valamit kutatott benne, becsukta és felállt. A pincér akkor már ott volt és segített a széket hátra húzni

-Merre van a női szalon?

Ekkor Betty füle már elárult pár dolgot. A nő amerikai. Méghozzá valahonnan Minnesota környékéről. Aztán azt is, hogy nem a teljes hangját használja. Ezt külön tanították neki a kiképzésen, hogy milyen az, ha valaki nem a saját hangját használja, hanem egy „fedő” hangot, ami csak kicsit tér el a sajátjától, hosszasan tud gyakorlás után így beszélni és mindenki ezzel a hanggal azonosítja. És azt is, hogy ropog a térde. Egy alig harmincas apró, nőnek. Úgy ropog a térde, mint aki sokat edzett és a térde ezt a megterhelést nem bírta. A porcok kopottabbá váltak és a köztük lévő folyadék kevesebb, mint kellene. Akkor ez a nő mit keres itt? Egy amerikai, aki nem a saját hangját használja és talán atletizált valamikor? Oké, affektálhat úgy, hogy angolnak nézzék. Ahhoz sok a rúzs, a púder és a szemfesték. Persze normál embernek ez nem furcsa, amolyan igazi angol lady benyomását kelti. Csak ugye Betty szakmája, nem a nyelvész professzoré, hanem a sokkal izgalmasabb másik, megkövetelte, hogy mindenre figyeljen. Főleg arra, ami hamis, a normálistól eltérő. EZ a nő pedig nagyon is eltér a normálistól. Már ahogy „orrot nyelt”.

A hölgy apró biccentéssel és mosollyal megköszönte az útbaigazítást és elindult a mosdó felé, ahogy ő mondta, női szalon. Akkor Betty-nek beugrott, A MODERN NŐ című lap folytatásos melodrámájában hívták így a női mosdót. Szóval ezt is tanulta. Hm. Lehet, hogy egy újgazdag, aki most próbál úgy viselkedni, ahogy a vagyona miatt elvárják tőle. Szegény. Ahelyett, hogy önmaga maradna. Betty visszafordult a leendő nyári divat tanulmányozásához. Lapozott és a felső képet nézte, mikor egy másik nő is megmozdult, a pincér segítségét meg sem várva igyekezett a mosdó felé.

-Csak nem egy kis simibizsi indul – mosolyodott el Betty.

Önkéntelenül is fogta a retiküljét, a pincér rögtön ott volt, aztán elindult. Mert akkor kristály tisztán látta. A másodjára induló nő körülnézett és volt valami a kezében. Nem a retikülje. Anélkül ment a mosdóba.

A kutyamindenit! ahogy Miki mondta. Mindig. Aki eszébe jut. Mindig. Akivel a legjobb volt. Mindig. Akit élete végéig szeretni fog. Mindig.

A női „szalon” elegáns volt. Textiltörülközők egy asztalon, friss virág a vázában, többféle szappan kis tálkán. A másodjára érkezett nő már kifelé jött, egy mosollyal kért elnézést és kisuhant Betty mellett. Üres volt a keze. Továbbment és a hangok alapján tudta, az apró nő valóban használja is a mosdót. Csak a hang, az nem stimmelt. Betty mintegy véletlenül leejtette a kesztyűjét, amit nem szeretett, nem is használt, de néha jól jött. Mint most is lehajolt felvenni és benézett abba a fülkébe, ahol az apró nő a dolgát végezte. Aztán felegyenesedett és belépett a másik fülkébe. Mert akkor már biztosan tudta, itt valami veszettül nem stimmel.

-Töke van a menyasszonynak – morogta magának.

Mert ezt látta, mikor lehajolt. Az apró nő a dolgát végezte, a sarka volt az ajtó felé. Mivel állva pisilt. Ami egy nőnél szinte lehetetlen. Illetve volt már olyan eseményen, amikor… mindegy. A nő állva pisilt. Ezért volt más a hangja. És azért, mert ez a nő férfi volt. Az „orrnyelése”. A mesterkélt viselkedés. A fedőhang. Mind összeállt egy képpé. A nő Férfi. Ez még nem nagy dolog, jó, titkolni való meg minden, de volt már ilyen.

-Akkor mégis miért zavar ez engem? – bosszankodott Betty.

A másik fülkében végzett a „nő”. Persze, hogy nem volt papírtépés.

-HIBA!! – kiabálta Betty-ben egy hang.

Nem kicsi. Annyira biztonságban érzi magát, annyiszor csinálta ezt, hogy engedett egy kicsit.

-Mert mikor nem érez veszélyt valaki, amikor a rutin veszi át a vezető szerepet, akkor jön a hiba. És azért fizetni kell. Mindig – hallotta magában a legjobb kiképzője. Mr. Howard hangját.

Fizetni. Mint neki tíz évvel ezelőtt Jeruzsálemben. Amikor keresztre szögezve élte át élete eddigi legborzalmasabb negyven percét. Hallotta az ajtó csapódását. Kezet se mosott. Nem ellenőrizte van-e még itt valaki, mert akkor meg kellett volna várnia, a másik menjen ki és végig nézni a fülkét. Utána kint szemmel megkeresni azt, aki előtte volt. Felmérni kicsoda, kivel van, veszélyes-e? A „nő” ezt sem tette. Betty még várt vagy két percet. Kamukézmosás, a vizes törölközőt a kosárba dobta, előtte megnézte az előzőt. Ahogy ment az asztalához, szólt a pincérnek kéri a számláját. A „nő” sietve itta a teáját. A kecsesség sehol. Aztán harapott a scone-ból. A Fortnum and Masonban! HARAPNI!!!

-Késésben van, siet, kapkod – mosolygott egy ismeretlenre Betty, terelésként.

A „nő”, akárcsak mások kicsit arra pillantottak, aztán ment minden tovább. Ezalatt Betty megnézte a „nő” asztalát. Egy The Times volt rajta. Négyrét hajtva, mert úgy lehet a legjobban eldugni valamit benne. A dátum tegnapi volt. Betty már szinte csóválta a fejét:

-Tahófalván volt a kiképzés, picinyem és te közben csutakoltad a szamarat?!

Az egyik asztalon egy apró japán csoda fényképezőgép állt. Éppen csak érintette az abroszt és a géppel ment tovább. Szerencsére a tulajdonosok egy útikönyvet bújtak, próbálták betájolni a Tower híd helyét. Leült az asztalához, kitöltött egy fél csésze teát, tejet tett hozzá, lassan ivott. Közben figyelt. A „nő” már elővette a pénztárcáját, ami egy ordenáré darab volt. Olyan hölgyek, akik itt teáznak nemhogy a táskájukba, a kukájukba nem tennének ilyet. És amíg a pincér nem ér oda a kis ezüst tálkával, amiben egy fehér damaszt szalvétával van letakarva a számla, addig elő sem veszi. Az ő számlája már ott volt. Rápillantott, letéve a csészét és egy tíz fontos bankjegyet tett pont a szalvéta végébe. Aztán a táskájában csévélt a fényképezőn, állított a mélység élességen, a blendén, a távolságon és elővette a púderkompaktját. Annak a takarásából készített egy képet. Hangos lett. A „nő” is arra kapta a szemét, Betty mosolyogva mutatta a rúzst, amit a másik kezében az ujjai között volt. A „nő” már nem őt nézte, a pincért vizslatta, aki késett, mert az útikönyves pár kérdezett tőle valamit. A második képet a kompakt lecsattintásával együtt készítette. Aztán mindent a táskába. A kis gép a kesztyűbe, erre az asztalterítő és pár pillanat alatt kivette a filmet. Felállt, a pincér ott volt, hálásan megköszönte a borravalót, Betty egy „mostmeredjenaléced” mosolyt engedett el, amitől a pincér kissé megroggyant, majd elindult kifelé. Nekiütközött az asztalnak, ahol a pár még mindig az útikönyvet bújta.

-Ó, bocsánat!

-Nichts ist passiert! Semmi baj!

-Ó, önök németek? Dortmund? - kérdezte Betty.

-Igen. De honnan tudja?

-Ó, bocsájtsanak meg. Ügyetlen voltam. Német nyelvet és irodalmat tanítok a londoni egyetemen. Még egyszer elnézést.

-Nincs semmi baj. Meghívhatjuk egy teára?

-Sajnos sietek, órám lesz. Tower híd?

-Igen, mindenképpen szeretnénk megnézni. Csak még nem tudjuk metró vagy taxi.

-Ó, a taxi rémes. Rablók. Ha meghallják, hogy németek, kétszer annyit számolnak. Menjenek gyalog, ha nem probléma. Kimennek a The Mall-re, aztán a Fleet Street-re, onnan már látják a Tower-t és aztán a hidat. Ha egyszerre vesznek jegyet a kettőre, akkor olcsóbb.

-Igazán köszönjük, Frau…

-Fraulein Sarah Smith.

-Eberhardt Hartwig és Helga a feleségem.

-Igazán örültem. Nézzenek meg útközben mindent. Érdemes. Viszlát! – intett kecsesen Betty és a fényképezőgép a helyén volt.

A „nő” éppen fizetett. Betty sebesen ment a lépcsőn. Diszkrét mosollyal köszönte meg az ajtónyitást, majd az egyik kirakat előtt a haját igazította könnyű kendője alatt. A „nő” kilépett az ajtón, teljesen ura volt magának, a karján a táskája, kicsit nagyobb, mint kellene, kezében az újság. Amit jobban szorított, látszott az ujjain, nehogy kicsússzon belőle az, ami benne van. Aztán elindult a Regent Street felé, gyalog.

-Na végre valamit jól csinálsz töki – könyvelte el Betty és várta, minél messzebb kerüljenek egymástól, akkor indult el utána.

Valakit követni úgy, hogy ne legyen feltűnő, nem egyszerű dolog. Főleg akkor nem, ha az, akit követnek, számít rá. A „nő” viszont sietett. Nem nőiesen. Betty attól tartott a Covent Garden felé fog menni, ahol annyi árkádos üzletsor, átjáró és sikátor volt, hogy könnyen le lehet rázni valakit. Nagy szerencséje volt. A „nő” befordult a Beak Street-re. Próbálta kitalálni hová is mehet?

-Ahova akar picinyem! A kutyamindenit! – mondta magának.

A Beak Street nem volt annyira forgalmas, ezért óvatosabbnak kellett lennie. A „nő” egyszer nézett hátra, akkor ő éppen egy autó mögött hajolt le, mintegy a harisnyáját igazítva, egy rendőrnek nyitva maradt a szája. A Lexington Street-re ért ki. Ott állt egy darabig, mint aki keresi, merre kell menni. Majd határozottan átment a túloldalra egy taxi rá is dudált. Pedig a dudálás az Londonban főben járó vétség volt. Mindig. Betty-nek igyekeznie kellett, hogy lássa, merre megy a „nő”.

-Biztosan a Lexington House – ba igyekszik. Hova máshová? Esetleg a Westminster Kingsway College? Az messze van, bár…

A „nő„ akkor egy kis sikátorba tartott és eltűnt Betty szeme előtt. Át akart ő is futni, egy áruszállító csikorgóan fékezett:

-Kisanyám kapkod a virgácsodat, mert kivasallak!

-Tudod mit tekerjél, picinyem? Ami veled egy idős, mert a volán nem megy!

-Hülye tyúk húzzál innen!

-Egy ilyen töppedt kakasért nem is maradnék –intett még Betty és szaladt.

A „nő” már a sikátor végénél járt. Betty sóhajtott, szóval nem ment be sehová. Az újság még a kezében, szorítja a hóna alá, akkor az, amit félt, az benne van. Az Ingestre Place sarkán határozottan jobbra fordult. Ekkor Betty megállt. Cuc máj nudli! Hova megy ez a nő? Sok minden merült fel benne. Kicsit tétovázott. A dolog azzal dőlt el, hogy a „nő” belépett egy telefonfülkébe a Hopskins Street sarkánál. Betty egy sövényes rács mögé húzódott és jól látta, a „nő” leemeli a kagylót és nem dob pénzt a telefonba. Nem tárcsázott. Tehát még R beszélgetést se kér. Aztán kinéz a fülkéből, mindkét irányba. Valamit keres – gondolta Betty. A „nő” leguggolt, majd mikor felegyenesedett, egy nagy boríték volt a kezében, ami villámgyorsan eltűnt a táskában. Megint körülnézett.

-Játssza, hogy telefonál, a kis hülye, a szája meg nem mozog. Ki veszi ezt be, picinyem? – nevetett magában Betty.

Aztán a „nő” letette a kagylót, az újságot alulra, aztán kilépett a fülkéből. Elindult visszafelé.

-A büdös életbe! –bosszankodott Betty.

Bármerre megy, észreveszi. Ha nem mozdul, akkor mikor melléje ér. Persze leszúrhatja, aztán ha csak egy magándetektív, akkor lehet magyarázkodni.

-Taxi! – hallotta a nő nem fedett, férfias hangját, amit az utcán elengedhetett.

A fekete autó megállt, a „nő” bepattant.

-Grosvenor Square – mondta.

-Az amerikai nagykövetség – mosolyodott el Betty.

A taxi tovatűnt. Betty megvárta, amíg befordul az Ingestre Place sarkán. Akkor kilépett és a telefonfülke felé indult.

-Kíváncsi vagyok a vásárlási listádra, picinyem. Borotvakrém biztos van benne.

A telefonfülkéhez akkor egy férfi lépett. Bement, nem törődött semmivel. Megfogta az újságot, kilépett és ment a Hopkins Street felé. Határozott léptekkel. Egyszer nézett vissza. Betty-nek ismerős volt az arca. Biztosan látta. De annyi arcot látott már. Ment a férfi után. Aki a Kemp House kettes kapuján lépett be. Ekkor Betty eltátotta a száját:

-A kutyamindenit!

A férfi eltűnt az épületben. Amiről csak kevesen tudták, a SIS a Secret Intelligence Servises otthona. A kémelhárítás központja. Az, ahová Betty is igyekezett, igaz egy órával későbbre várták. És az Egyes kapun kellett bemennie, Carl bácsit keresni, aki egy fontos gael nyelvtan könyvet hagyott ott neki. Legfeljebb előbb jön.

-Picinyem varázsoljál ebből nekem egy színes szélesvásznút – dobta Betty a filmtekercset egy férfinak, aki az egyik irodában dossziékat tanulmányozott.

-Maga kicsoda!? És hogy kerül ide?

-Bejöttem az ajtón. Sürgős lenne.

-Én kérem kriptográfus vagyok…

-Na fotográfus, pont okés. Nyomassad, mert sietek.

A férfi kihúzta magát, megigazította a nyakkendőjét.

-Megkérem hölgyem távozzon és vigye ezt magával – nyújtotta a filmtekercset a férfi.

-Most mi a problémád?

-Kérem távozzon. Idegeneknek tilos ide bejönni.

-Ja, hogy meg akarsz ismerni? Randi, meg cuppanjunk együtt, mi? –nevetett Betty.

A férfi vörösödve nyújtotta ismét a filmtekercset.

-Ó. Értem. Másik oldal. Löket a kis lyukba. A te dolgod. Csak a képeket…

-Megkértem, hogy távozzon! Hívom az őrséget!

-Ők tudnak előhívni?

-Nem tudom.

-Akkor minek hívod őket?

-Kérem hölgyem én határozottan, sőt hangsúlyozottan…

Betty sóhajtott, odament a telefonhoz és tárcsázott:

-Gary, picinyem. Kicsit előbb jöttem. Lenne egy sürgős dolgom. Nagyon kedves vagy, de azt megtalálom nélküled is. Azt is. Azt csak TE nem találod meg… Oké. Figyelj itt vagyok, bocs – letakarta a kagylót – hogy hívnak, picinyem?

-Kevin Flaherty.

-Szóval itt vagyok Kenny…

-Kevin!

-Tök mindegy Flaherty-nél. Londonderry. Kikötői negyed. Veheted tutira, ha én mondom.

Mr.Flaherty tátott szájjal nézte az asztalon ülő nőt.

-Hogy mit keresek itt?! Nem tud előhívni. Nem azt. Már levettem. Édesanyád nem tanított jó modorra? Egy filmet kellene ASAP előhívni. Igen, amilyen gyorsan csak lehet. Ez a Kenny meg…

-KEVIN!

-Fotográfus.

-KRIPTOGRÁFUS!! KÓD FEJTŐ.

-És keresztrejtvényt is fejt. Meg most ideges. Sokoldalú a pasas! Szóljál már neki, hogy ne fa… oké, adom. Téged akar!

Mr. Flaherty átvette a kagylót.

-KEVIN Flaherty. Ó. Mr Kwewell. Igen. Értem. Én csak… Egy nőt?! Én?!...Egy italra? Természetesen. Köszönöm!

Betty lóbálta a lábát, mosolygott a férfira.

-Na milyen randit hoztam össze neked picinyem?!

Gary Kwewell mérgesen nézett az irodába lépő nőre.

-Miss Richter legközelebb…

-Gary! Cukorfalat!

-Miss Richter már többször hangsúlyoztam…

-Milyen rosszul, te jó Isten! Islington potyog a szádból!

-Rövid ideig valóban éltünk ott.

-Ja. Húsz év egy huszonkilenc évesnél rövid idő.

-Huszonnyolc. Khm.

-Ezt soha nem fogom megérteni, hogy erre ennyire érzékenyek vagytok. Mikor lesznek meg a képek? – csóválta a fejét a nő.

-Elvileg tíz perc és hozzák. Miss Richter nem lehet emberekre rátörni és követelni rajtuk dolgokat.

-Ha rajta lettem volna Gary, akkor ő követelte volna a következőt.

-Meglehet nem mindenkinél sikeres az, amit Ön nyújtani tud, Miss Richter.

-Az hőfoktól függ Gary. Akit én fűtök fel, annál sikeres. Aki meg már fűtve jön, azzal nem foglalkozom – vonta meg a vállát a nő.

-Nem hiszem Miss Richter, hogy a gúnyolódása méltó önhöz.

-Ne hidd. Attól még jól esik – nyújtózott Betty.

-Kérem Miss Richter…

-Tudom, nálad ez nem ér semmit. Komolyan meg se rezdül?

-Mármint mi?

-Uramisten.

-Minek kellenek a képek Miss Richter? És miért jött előbb? És miért…

-Ha vallatni akarsz, akkor bilincs meg minden, Gary. Imádom a szerepjátékos vidulást – mosolygott Miss Richter.

-Vidulást?!

-Ti, hogy hívjátok?

-Miss Richter nagyon kényelmetlen nekem, hogy felhívjam a figyelmét arra, hogy az ön által feltételezett irányultságom nem fedi a tényeket és büntetendő cselekmény az Egyesült Királyság területén.

-Gary. Te egy rendes srác vagy. Én nem mondom el senkinek, hogy te mást szeretsz, mint a pasik általában. Tudod szerintem, a Szerelem az Szerelem.

-Nagyon kedves Miss Richter. Ám mégis azt kell mondjam…

-Szereztem egy randit neked!

-Nem győzőm hangsúlyozni…

-Jaj Gary! Minden egyes alkalommal ez megy. Mióta ismersz? – sóhajtott a nő.

-Négy éve, Miss Richter.

-Mikor mondtam én azt, hogy te más irányú érdeklődő vagy?

-Hogy mi vagyok, Miss Richter?

Betty sóhajtott. Megsimogatta Gary arcát.

-Utálsz mi?

-Tény, Miss Richter, nem a szeretet az első szó, ami önről eszembe jut és mindig sok munkát ad nekem.

-Sose hozok aktákat.

-Amiket maga után takarítani kell. És amiket engedély nélkül tesz.

-Ééén?? – mutatott magára meglepetten Betty.

-Ön, Miss Richter. Azóta se felejtem a bécsi operabált.

-Nem is énekeltem!

-Az osztrák kereskedelmi minisztert alsónadrágban egy nagybőgőhöz kötözte és amikor kimentek az emberek a fogadás helyszínére oda volt támasztva a desszertes asztalhoz.

-Az apfel strudel a mániája. Gondoltam, legalább lássa – magyarázta Miss Richter.

-Nem ez volt a feladata.

-Gary! A feladatot elvégeztem.

-Ez igaz Miss Richter, viszont…

-Egy kis jutalom nekem is jár – nézett a férfira bocsánatkérő pilla rezegtetéssel.

Gary Kwewell igazított tökéletes nyakkendőjén, kicsit rántott a fején.

-Elfelejtetted mikor először találkoztunk, picinyem?

Kwewell összerezzent.

-Azt nem lehet elfelejteni – nyöszörögte.

-Reméltem is - suttogta Betty és egy rúzsos csókot nyomott Gary arcára.

Az a bizonyos találkozás a szuezi válság idején történt, mikor is Miss Richternek kellett megszereznie néhány dokumentumot, amiből tudni lehetett, Nasszer ezredes mekkora szovjet segítségre számíthat. Akkor az MI-6 legjobb ügynökei egymás sarkát tiporták Kairóban. Miss Richter pedig elutazott Moszkvába. Aztán volt némi riadó a Varsói Szerződés csapatainál, Bulgáriától az NDK-ig. Aztán némi lövöldözés Varsóban és egy heveny pofozkodás Berlinben, ami után Miss Richter egy francia repülőgéppel megérkezett Párizsba. Ott, ahogy mondta „végleges mosolyt rakott” egy francia tiszt arcára, akiről utóbb kiderült, hogy a szovjetek kémje volt és a teljes francia tervet a Szuezi-csatorna brit-francia visszafoglalására át akarta adni megbízóinak. Csak Miss Richter a szavába vágott. Egy stiletto nevű rugós tőrrel. Amit egy úrinő mindig magánál hord, Miss Richter szerint. Aztán megjelent itt az irodában és el kezdett vetkőzni. Gary hiába próbálta megállítani, mert Sir Anthony Eden miniszterelnök bent volt a főnökénél. Aztán a testével akarta takarni a hiányos öltözetű, általa ismeretlen hölgyet. Ezt a miniszterelnök és a főnöke Sir Trevor Calver-Wright is értékelte. Igaz az volt az érzése, szívesen cserélnének vele. És akkor Miss Richter benyúlt a… és elővett egy kis fém dobozt, elegánsan Mr. Eden kezébe ejtette és:

-Pá picinyeim – intéssel, enyhén alul öltözve távozott.

Gary Kwewell azóta is elsápad, mikor erre gondol. A kis doboz részletes leírást tartalmazott hajókról, rakományokról, egységek mozgásáról és egyéb kulcsfontosságú dolgokról. Elizabeth Richter azóta is egy legenda. Az ajtón egy szemüveges hölgy jött be, Ránézett Miss Richterre, aki kezét háta mögött támasztva ült Gary Kwewell asztalán és talán eggyel több gomb volt kigombolva a blúzán, mint a szemüveges hölgynek, aki nem ragadtatta magát odáig, hogy gombolható blúzt hordjon, ami maga a tömény szex, ha jól tanulta meg ezt a szót. Aztán meglátta a rúzs foltot Mr. Kwewell arcán és levegőért kapkodott. Lecsapta a barna borítékot és kirobogott.

-Kegyed érti ezt Miss Richter?

-Ja. Féltékenység.

-Hogy mi?

-Jaj Gary! Ez a szárított teafilter valószínűleg tervezett valami harangbongásos virágesőt és egy behunyomaszememcsinálja partit a hitvesi ágyban. Most azt hiszi, mi előadtunk itt egy aktasöprésazasztalról műsort és összetört a lelke.

-Az én asztalomon rend van! Nincs aktasöprés.

-Néha kicsit szakadj el gémkapcsoktól Gary és csak nyomd a pecsétedet.

-Ezt most…

-Lássuk- nyúlt a tasakért Betty.

Fekete fehér képek voltak. A Hartwig házaspár hölgy tagja Helga állt szinte vigyázban London nevezetességei előtt. Aztán egy kicsit más kép volt. Betty elforgatta és egy takarítónő szoknya alatti része volt látható. A következő képen valamivel több is látszódott. Eberhardt, te nagyon hülye! Két gép kellett volna. Aztán ott volt a kép. A „nőről”. Elég jók lettek.

-Na Gary? Ismered ezt a nőt?

Kwewell odanézett, kicsit rezdült a feje, majd vissza a kezében tartott papírra.

-Ő nem nő. Férfi. Látni rajta.

-Ne már! Nekem egy darabig eltartott, míg rájöttem. Te egyből levetted a dolgot?

-Ádámcsutka, Miss Richter- mutatott a képre Gary.

-Nem is látszik!

-Ott az a horpadás. Látja? Az orra. Hiába kicsi és hegyes, azért az íve. Ha csak nem törte el esetleg. Ahogy ül ott a pénztárcával a kezében. Nézze meg Miss Richter. Felülről tartja, mint egy férfi és nem a kezében, mint egy nő. A körmei. Nagyon laposak. Nincsenek rendesen eldolgozva. Mert nem jár olyan helyen, ahol egy nőnél ezt észreveszik. Eres a keze. Egy Fortnum and Mason-ba járó hölgy keze sosem ilyen. Ez fizikai munkára vall. Vagy sportra.

-Mondjuk lovagol vagy evez.

-Egy hölgy meglehet lovagol. Evezni sosem evezne, az ő köreikben ezt nem lehet. Ha lovagol, kesztyűt visel. És krémezi. Ezt a kezet nem krémezték. Szóval ez egy férfi.

Betty Richter elismerően nézett Gary-re. Sokat tanult tőle. Mik vannak!

-Ez honnan van? – hallotta mag mögül a jellegzetes hangot.

-Sir, Miss Richter…

-Főnök! – állt fel Betty is és begombolta a plusz gombot.

-Ez honnan van?

-Az a helyzet, hogy én hoztam, főnök.

Sir Trevor Calver-Wright odalépett az asztalhoz. Kicsit nehezebben mozgott, mert 1944-ben egy akció során meglőtték Franciaországban és szinte fél lábon tudott csak elmenekülni. Aztán annyit tudtak segíteni, hogy a jobb térde csak részlegesen hajlik és a futást ezentúl csak versenyeken nézhette. Felvette a szemüvegét és kezével elsöpörte a többi képet.

-Miss Richter!

-Főnök.

-Megint valami extra munka? Maga teázni se tud a Fortnum and Mason-ban? Muszáj csinálnia valamit? Amitől az én munkám lesz több?

-Munka?

-Hat hónapja keressük ezt a nőt.

-Nem nő, főnök.

-Nem? – lepődött meg Sir Trevor.

-Ez egy férfi, csak nőnek néz ki.

-Biztos?

-Minthogy állva hugyozik és amit visszaszerez az orrából, azt lenyeli.

-Bocsánat – nyögte Gary és viharsebesen távozott.

-Azt tudja ugye, Miss Richter, hogyha Gary kilép tőlünk, akkor maga fog a helyére ülni és kockás lapokat fog rajzolni napi egy tucatot.

-Főnök én…

-Ceruzával- tette hozzá Sir Trevor.

-Most komolyan…

-Vonalzóval.

Betty nagyot nyelt és kezével intett, rendben van.

-Meséljen erről a nőről. Férfiról – mutatta az irodájába vezető utat Sir Trevor.

Betty engedelmesen bement, töltött magának egy pohár Glenfiddich whiskyt, vizet tett hozzá és leült.

-Köszönöm, hogy rám is gondol, Miss Richter!

Betty vitte az italt. Aztán elmesélte az egészet. Sir Trevor nem jegyzetelt semmit. Nem mondott semmit. Betty azonban pontosan tudta, mindent megjegyez. Rendszerezi a dolgokat és leszűri a lényeget.

-Felismerné?

-Az amerikai pasast, aki nő? Persze.

-Aki elvitte az újságot.

-És benne a lóvét.

-Mert, Miss Richter, maga azt tudja, hogy pénz volt benne.

-Ez a szakmám, főnök.

-Képzelje, nekem is.

Betty inkább kortyolt egyet.

-Tehát?

-Felismerném. Az az igazság, hogy ismerős is volt nekem. Mikor bement a kapun…

-Milyen kapun?

-Nem mondtam?

-Gondolom hagyott egy kis meglepetést nekem.

-Bocs főnök. A Kettes kapun ment be.

-Spurs meccsre?

-Ide, főnök. Kettes kapu.

Sir Trevor-ról általában a nyugalom szobrát lehetett volna megmintázni. A legenda szerint egy óra huszonegy percig nézett mereven egy szovjet ügynököt, aki végül sírva még azt is bevallotta, hogy az esküvőjén az anyakönyvvezetővel is együtt volt. Amikor Macmillan miniszterelnök üvöltött vele, hogy zengett a Downing Street 10, akkor Sir Trevor rezzenéstelen arccal távozott és a rémülten néző hivatalnokoknak csak annyit mondott:

-Némileg eltért az álláspontunk és idő kell, hogy a kettő közelebb kerüljön. Meglehet, évekről van szó.

Most azonban felugrott és csípőre vágta a kezét. Odament az ablakhoz és dühösen morogta:

-A kurva vakondja!

Betty felhajtotta az utolsó korty whisky-t is. Tehát van a Hivatalnál, ahogy nevezték a céget, egy Vakond. Aki kiás mindent és aztán elad jó pénzért másoknak. Akit nem érdekel, ki veszi meg. A pénz számít neki. Vagy valami más. Mert akarja. Vagy zsarolják. Esetleg nem is angol, csak „angolt” csináltak belőle. A Szovjetunióban volt pár tábor, ahol ilyen embereket képeztek ki. Már gyerekkoruktól kezdve. Aztán tökéletes pedigrével felbukkantak a megadott országban. És működni kezdtek. Hatékonyak voltak. Nehéz volt őket elkapni.

-Azt mondja főnök, Vakond?

Sir Trevor megfordult és nézte Betty-t. Aki a legjobb volt, okos, eszes és szép. Sir Trevor álma. Hogy egyszer mikor már nem ez lesz a dolguk, akkor ő és Betty. Kész csoda, hogy senkinek sem tűnt fel, a barátnői, mind hasonlítottak Betty-re. A nőnek feltűnt volna, de ő nem találkozott velük. Egy kém nem jár társaságba. Ha mégis, akkor csak dolgozni.

-Van Miss Richter. Nem a mi részlegünkön. A tervezésnél. Az ASM-1 projekt.

-Főnök, ha nem tartozik rám, akkor hanyagoljuk.

-Nem tartozik magára. Nagy dolog lesz, mikor elkészül. Alapjaiban változtatja meg a világ hadseregeit. Richardson a vezetője. Hm.

-Az régen volt főnök! Azóta sose…

Sir Trevor újra az ablak felé fordult. Hogy ne látszódjon, mennyire dühíti még mindig a dolog. Mikor Betty és Charlie Richardson vagy két hónapon keresztül egy Cornwall-ban lévő házban éltek. A nő felkészült valami tengeri hajózással kapcsolatos dologból. Aztán volt vitorlázás. Meg tanulás. Meg még sok minden. A képek alapján igen élvezték. Aztán hatalmi szóval véget vetettek a dolognak. Betty elment és megcsinálta a tengeri dolgot, a görögök ma sem értik, hogy a fenébe süllyedhet el két hajó ugyanúgy, egyszerre, egymástól hatvan mérföldnyire. Akkor Sir Trevor sokáig őrzött egy képet, Betty-ről. Amit aztán az agyába vésett. Majd elégette. És mindig azt a képen lévő Betty-t szerette, mikor más nővel volt.

-Tudja mi az az ASM-1?

-Valami tengeralattjárós dolog – vonta meg a vállát Betty.

A férfi elmosolyodott. Ez a nő egy zseni. Erre tíz ügynökből, ha kettő rájött volna.

-Az. Atom tengeralattjáró.

-Ne bassza meg főnök! – hűlt el a nő.

-Csak valaki el kezdte kihordani a terveket. Szerencsénk, hogy még a lényegig nem jutott el. De így sem öröm, amit tett. Most le kellett lassítani a tervezést, mert a Vakond nagyon hatékony lett.

-Értem főnök.

-Nem érti, Miss Richter. Maga úgy tűnik, elkapja nekünk.

-Én? Hogyan hiszen… A kutyamindenit!

-Ezt nem értem, de látom, már tudja, miről van szó.

-Azt gondolja főnök, hogy én láttam a Vakondot?

-Szerintem igen.

-Nem akarok kötözködni azzal, akitől fizetésemelést remélek, de ez nem stimmel.

-Igen? – figyelt fel Sir Trevor.

-Egy Vakond az mindig küld maga helyett valakit. Nem fogja kockáztatni, hogy a lóvéért maga hajtson a garázsba!

-Most úgy tűnik mégis. Azt mondta a nő…

-Férfi.

-Mindegy.

-Magának, esetleg. Ugye – vonta meg a vállát Betty.

Sir Trevor odament a nőhöz, megfogta a kezét és csak nézett rá. Betty-ben forróság ömlött szét és kicsit kinyitotta az ajkait. Most rögtön szeretni akarta ezt a férfit. Mert Sir Trevor egy igazi férfi volt. És ezt érezte.

-Bocs főnök – suttogta.

-Tehát azt mondta – folytatta Sir Trevor, mintha mi sem történt volna – hogy az illető sietett.

-Igen. Talán azért is hibázott annyit.

-Nem azért, Miss Richter.

-Ebben biztos?

-Igen. Nem érezte veszélyben magát.

-Egy kém? Aki férfi és nőnek öltözik, betanulja, hogyan viselkedik egy nő?

-Igen. Mert tudta, hogy ha keresünk is valakit, az nem ő lesz.

-Aha. Miért? - nézett a főnökére Betty.

-Minnesota?

-Az akcentusa. Tuti az. Lehetne Wyoming is, de…

-Oktatás a vasárnapi iskolában, Miss Richter. Érti már?

-Megmondom őszintén, olyan tanácstalan vagyok, mint mikor…

-A példái mindig szexuális töltetűek és nekem egy hónapja nincs barátnőm.

-Ma este ráérek.

-Hm – jegyezte meg Sir Trevor.

-Bocs főnök. Szóval mit nem értek?

-Minnesota. Kiejtés. Igazi amerikai. Akkor…

-Akkor mi biztosan nem keresünk senkit, aki a szövetségesünk. Mert mi csak szovjetekben gondolkodunk. A kutyamindenit!

-Pontosan.

-Tehát az illető a CIA embere lehet, főnök?

-Nagy az esély rá.

-Ezt nem mondja komolyan! A CIA lop tőlünk? – ámult el Betty.

-Nézze. A fegyver üzlet az hatalmas pénz. Akinek előbb lesz ilyen hajója, az annyit kér érte, amennyit akar, mert megvenni készen az még mindig olcsóbb, mint kifejleszteni.

-Egy ladikért ekkora cécó?

-Az a ladik milliárdot ér- közölte Sir Trevor.

-Dollár?

-Font.

-A kutyamindenit!

-Igen. Tehát az lenne a lényeg, hogy megtaláljuk a Vakondot.

-Oké főnök! Átmegyek a másik épületbe végig nézem a fickókat és levadászom a gyereket, aztán megetetem a saját…

-Miss Richter!

-Sapkáját, uram.

-Nem jó, Miss Richter.

-Gondolja nem vagyok képes rá?

-Maga mindenre képes, nincs kétségem afelől- mosolygott a férfi.

-Viszek egy sapkát is, tuti, ami tuti.

-Igazán figyelmes, de nem jó.

-Akkor? – vonta meg a vállát a nő.

-Maga átmegy a Négyesbe, azt a részleget így hívjuk. Ahol nem ismer senkit. Ez már gyanús. Aztán el kezdi nézegetni a férfiakat. Ez mondjuk nem gyanús.

-Kösz, főnök!

-Amikor a három emeletes épület földszintjén a második irodába lép be, hogy: Nem hagytam itt a ceruzámat valamikor? akkor a Vakond már tudja, valakit keresnek. Mivel nem egy buta gyerek, egyszerűen lelép és akkor kergethetjük szerte a szigeten.

-Miért nem elég kinyírni?

-Tudni akarom: kinek vitte az anyagot? Ki volt még benne? Társak? Mire ment a pénz? Csak az amerikaiaknak adta el vagy…

-A szovjeteknek – suttogta a nő.

-Pontosan. Úgy kell elkapnunk, hogy ne tudja meg, keressük és tudjuk kit keresünk!

-Tudjuk? Komolyan?

-Igen. Maga felismeri. Ezt mi tudjuk, ő nem.

-Csak a neve…

-Igen. És hogy miért siet ennyire. Hm.

Gary Kwewell lépett be még kissé sápadtan.

-Sir, kérhetek valamit?

-A legjobbkor. Mondja.

-Kiléphetek öt percre a Ladbrokes-hoz?

-A fogadó irodába? Minek?

-Sir, még negyven percig lehet fogadni a Cheltenham-i akadályversenyre.

-Komolyan? És mennyit tesz rá, Gary?

-Ötszáz fontot.

Ránéztek a titkárra. Két havi fizetése.

-Ötszáz fontot?! És mennyit nyerhet?

-Százezret, sir. Ez most a legnagyobb futam és a legnagyobb nyeremény.

Betty felpattant.

-A sietség, főnök.

-Gary mindig siet.

-Nem az. A másik. Meglehet a Vakondnak azért volt sürgős, hogy fogadni tudjon.

-És nem volt elég pénze – bólintott Sir Trevor.

-Gary!

-Sir?

-Merre van itt a legközelebbi Ladbrokes?

-Vagy Williams? – kérdezte Betty.

-A Williams-et tatarozzák. Mert leszakadt…

-Ajkak csukva – mondata Betty – másik?

-A Berwick és a Broadwick sarkán.

-Menjen Gary, nem kell sietnie.

-Köszönöm, Sir –bólintott a titkár és elsietett.

Sir Trevor akkor már telefonált. Betty elővett egy kendőt a táskájából. Ami korall színű volt az eddigi pasztell zöldhöz képest. Aztán kosztüm kabátját egyszerűen kifordította és apró barack színű strasszokkal díszített felső lett belőle. Egy zacskóból szintén korall színű harisnyát vett elő. Feltámasztotta a lábát a bőr kanapéra, kicsatolta a harisnyatartót és legörgette a régi harisnyáját. Felnézett és látta a főnökét, ahogy mereven nézi a lábát, kezében a telefonkagylóval.

-Beszél is valakivel, főnök vagy csak izmozik egy sort.

-Mit csinál, Miss Richter?

-Álca. Úgy hívják.

-Itt kell harisnyát cserélnie?

-Mi a probléma?

-Meglehet rosszul emlékszem, de mintha említettem volna, egy hónapja nincs barátnőm.

Betty éppen a combján simított végig.

-Ó.

-Mekkora ó!

-Elnézést kérek.

-Rendben. És köszönöm – krákogta Sir Trevor.

Betty mosolygott és megkötötte a kendőjét. Sir Trevor letette a telefonkagylót. Harmadszorra már a helyére.

-Mit csinált amúgy, Miss Richter?

-Igazítottam a fazonon. Mármint a láthatón.

-Khm. Miért?

-Nem tudom látott-e a pasas a telefonfülkénél? Mentem és ő egyszer csak előkerült, nem bújtam el. Esetleg megmaradt egy kép, hogyan is néztem ki. Nem kockáztatom meg, hogy beugorjon neki a kendő vagy a kabát.

-Értem. És a harisnya?

-Meglepő, de a lábamat nézi meg a legtöbb férfi. Ha kosztümben vagyok. Mert különben vannak előnyösebb részeim is, főnök.

-Most nem a professzori tudásáról beszél.

-Nem, főnök.

Sir Trevor bólintott, vette kabátját, kalapját és elindult.

-Jöjjön Miss Richter. Kuksolunk egy sort.

-Nem kellene inkább a Vakondot elkapni?

-Azért fogunk a Ladbrokes-nál figyelni. Egy autóban.

-Mind a ketten?

-Ennyire nem bír engem? – nézett rá a főnöke.

Betty-n megint végig futott a melegség. Miki jutott eszébe, hogy hasonlóan érzett, mikor meglátta. A vörös hajával, bajuszával, az égető szemével, a mosolyával. Huhh! Munka van Betty!

-Szó sincs róla főnök. Csak ugye maga nem egy rohangálós típus.

-Nagyon kedves, hogy emlékeztet rá.

-Ezért, ha sprintelni kell a mókus után, nem biztos, hogy maga a legjobb hozzá.

-Mókus?

-Oké, ürge, fazon, pasi, haver, pöcsfej. Mindegy.

Sir Trevor furcsa mozgásával lépkedett le a lépcsőn.

-Javaslat?

-Maradjon a kocsiban, főnök. Én pedig kint várom a kanegeret.

-Az a mókus rokona magánál, ha nem tévedek.

-Nem téved.

-Hm.

Egy teljesen hétköznapi Morrisba szálltak be és elindultak a fogadóiroda felé. Remélték, hogy a Vakond még nem tette meg a tétjét és látni fogják. Az iroda előtt egy ruha szalonnál Betty kiszállt, mintha csak a kirakatot nézné, az autó tovább ment és leparkolt túl az irodán. A nő miután megszemlélte a kínálatot, tovább lépkedett és a házakat nézte. Senkinek sem tűnt volna fel. Az autóban ülő Sir Trevor is szem elől tévesztette. Aztán vártak.

-Elrontottuk.

-Mit rontottunk el?

-Nem tudom, főnök. Elrontottunk valamit. Ez biztos.

-Értem. Hol a hiba?

-Pöcköm se tudja – morogta Betty és nézte a teát a kezében.

-Hm. Nem vettek észre minket.

-Meglehet ismerte az autót?

-Az egy zöldséges autója volt. Nem a cégé – mondta Sir Trevor.

-Akkor engem ismert fel. Vagy magát az autóban.

Sir Trevor ivott a teájából. Aztán harapott egy darabot kedvenc Walker’s kekszéből.

-Az irodán túl álltam. Egy ismeretlen autóban. Egy új kalappal.

-Tényleg? Új?

-Igen. Nem látja?

-Rusnya, mint a többi – legyintett Betty.

-Hm. Szerintem Miss Richter, nem ismert fel egyikünket sem. Sietett, nem akart lemaradni a fogadásról. A pénze megvolt.

-Másik irodába ment.

-Jogos. Nem ért volna oda.

-Taxi vagy saját autó? – vetette fel Miss Richter.

-Munkaidőben nem kockáztatja.

-Komolyan, főnök? Saját maga kocogott el a zsozsóért. Akkor jött érte valaki. A kutyamindenit!

-Ezeket a szavakat maga találja ki vagy tényleg léteznek?

Betty elfintorodott.

-Az utolsó munkám, főnök. Folkestone, kikötő. Egy teázóban voltam pincérnő. Úgy kellett beszélnem, mint a kikötői munkások. Hogy ne lógjak ki.

-Ez az, amiről jelenteni akart?

-Igen főnök.

-A C2-nek mennyi dolga volt?

-Na most, ez nagyon csúnya volt, főnök - nézett mérgesen Betty.

-Szóval mennyi dolga volt?

Betty felmutatta két ujját. Sir Trevor nézett rá. A fejét átbillentette a másik oldalra. A nő akkor lassan kinyújtotta a harmadik ujját is, majd nézte a bögréjét.

-Ezt egy hét alatt?

-Öt nap, főnök.

Sir Trevor letette a csészéjét. Arra a jelentésre, amin a C2 osztály, a Cleaner Section, vagyis Takarítók vezetője tett panaszt Gabrielle Swinton ügynökre, ez volt Betty fedőneve az akcióban, aki terven felüli munkával látta el őket. Különös tekintettel a halfeldolgozó fagyasztójában elhelyezett esetre. Aminél fogva az egyén föl volt akasztva. És a kifordult belek látványa miatt, két munkatárs hosszabb ápolásra szorult.

-Miért kellet az illetőt a fagyasztóban kibelezni, Miss Richter? – pillantott a nőre az aktát arrább téve Sir Trevor Calvert-Wright ezredes.

-Az baleset volt.

-Mindennap előfordul. Egy férfit, mondjuk úgy a szaporodás fontosságát jelképező állomány mögött felakasztani a tonhalak közé a fagyasztóba…

-A tökénél fogva – szólt közbe Betty, mert szerette, ha a dolgok egyértelműek.

-És utána felvágni a hasát, hogy a belei ráfagyjanak az arcára.

-Baleset.

-Háztartási? – kérdezte Sir Trevor.

-Lehet az is.

-Miss Richter! Ha megkérem, esetleg elmesélné mit is csinált Folkestone-ban?

A nő nagy zöld szemeivel nézett a főnökére.

-A Vakond nem lenne fontosabb, mint a bontott fószer?

-Tudja, ha nem lettem volna ott, amikor magát Cambridge-ben professzorrá fogadták a nyelvészeti fakultáson, akkor azt hinném egy állatorvossal van dolgom. Mókus. Vakond. Fószer.

-Az nem állat. Illetve állat csak nem úgy. Mert igazából…Mindegy. Szóval a Vakond, főnök.

Sir Trevor az utolsó darab kekszet is megette, majd ivott egy kicsit.

-Nagyon szépen csinálta „Miss Swinton”. A lényegre. Folkestone. Hűtött, filézett ember.

-A Vakonddal mi lesz?

-Egyelőre semmi. Elszalasztottuk. Később meglesz.

-És ha leáll, mint bagzó mén a kanca láttán? - kérdezte Betty.

-Ezt szintén a teázóban….

-Ez Szilvásvárad, Magyarország, ménes.

-És ott Miss Richter a ló melyik részével volt kapcsolatban?

A nő nézte a főnökét.

-Akkor még szűz voltam, mert a cumimat elkerültem a bölcsőben, főnök.

Sir Trevor köhögött a félrenyelt teától. Ez nem volt méltó. Se hozzá, se a nőhöz.

-Elnézést, Miss Richter. Bocsánatát kérem.

-Semmi baj. Szóval a Vakond?

-Azok, akik pénzért teszik, ahogy a Vakond is, azok nem állnak le. Mert olyanok, mint a gazdagok. Nincs elég pénz. Több kell. Aztán ha megvan, akkor még több. És még több. Meglehet, most mivel a tervezés áll, ő is lassít egy időre. Ez jó nekünk, mert lesz időnk gondolkodni, kutatni. Hogy aztán elkaphassuk a grabancát.

-Az is olyan, mint a…

-Nem. Az a kabát gallér neve, aminél fogva megragad valakit az ember. Szóval a Vakond most fiókba. Akkor foglalkozunk vele, ha itt lesz az ideje, Miss Richter. Most Folkestone ideje van itt.

-És a férfi-nő? Őt nem kellene megkeresni?

Sir Trevor elmosolyodott, mert Betty mesterien terelte a szót, hogy a felakasztot férfi dolga ne legyen téma.

-Nagyon kedves, hogy figyelmeztet rá, mi a dolgom. A maga által készített fényképet eljuttattam egy helyre, ahol be tudják azonosítani.

-Nem is tudtam, hogy a cégnek van amerikai részlege, főnök.

-Nincs is. Persze ezek után javasolni fogom, hogy legyen.

-Akkor Jaques? - mosolyodott el a nő.

-Talán a neveket mellőzhetnénk.

-Még itt is? A kutyamindenit!

-Csak érdeklődés szintjén. Ez, amit mindig használ ez milyen szó, és mit jelent?

-Magyarul van főnök és nagyjából a Holy Shit megfelelője, csak kutya van benne.

-Hm. Aki ezt a kifejezést használta, az még mindig sokat jelent magának- simított végig a nyakkendőjén a férfi.

-Igen főnök. Életem legnagyobb szerelme.

Sir Trevor belenézett a zöld szemekbe, ahol szerelmet látott. Végtelen, tengernyi szerelmet. És fájdalmat. Még annál is több fájdalmat.

-Hogy hívják?

-Talán a neveket mellőzhetnénk.

Csend volt az irodában. Betty letette a bögréjét. Mindig abból itta a teáját, hogy pedáns igazi angol főnökét egy kicsit bosszantsa.

-Tudja mi az a Gyegymaróz?

-A Télapó oroszul – nézett meglepetten Betty.

Aztán a szája elé kapta a kezét.

A kutyamindenit!

Micsoda agya van ennek a főnöknek. Ugyan kik azok, akik a legjobban ismerik a CIA ügynökeit? A szovjetek. És a főnöknek van egy embere köztük. Gyegymaróz. A Télapó. Aki megmondja majd, ki az a férfi, aki nő. Minnesotából.

-Értem főnök. Zseniális.

-Kedves magától, szóval Folkestone.

Betty sóhajtott, finoman keresztbe tette a lábát, úriasszony módra összekulcsolta a kezét és beszélt:

-Mivel maga adta a melót, főnök, ezért nem megyek bele a részletekbe. Egy füles nyuszit kajtattam…

-Miss Richter! Az állatokat hanyagolja, ha kérhetném. És vegye figyelembe, hogy régen volt az, amikor egy örömházban mindenesként kerestem a kenyeret.

-Örömház?

-Kupi.

-Kenyeret keresett? Egy kupiban?

-Ott dolgoztam. Mindenesként. Tehát az ott szerzett szleng ismereteim nem tartanak lépést a maga nyelvészeti tehetséggel megáldott kifejezéseivel.

-Mármint, hogy nem érti- szögezte le Betty.

-Nem ezt mondtam.

-Semmit nem ért belőle.

-Pontosan.

Betty sóhajtva folytatta.

-Egy informátort kerestem, aki a lengyel követség kulturális attaséjának jelentett folyamatosan a beérkező és kimenő áruforgalomról. Néha kisebb szállítmányok eltűnéséről is gondoskodott. Én már akkor mondtam…

-Hogy nincs egyedül. Ezért küldtem magát oda.

-Adott egy hetet. Köszönöm.

-Szívesen. Ha többet hiányzik az egyetemről, akkor az feltűnő.

-Egy hetet. Arra, amit mások hónapok óta…- méltatlankodott Betty.

-Folkestone. Akasztott férfi. Fagyasztó.

-Igen. Nos. A teázóban sok információhoz lehet jutni, ha jól használja, amije van.

-Lépjünk tovább.

-Értem. Egy dokk felügyelőből kimasszíroztam, hogy…

-Kimasszírozta? A teázóban?

-A raktárban. Kicsit hangos volt, mert örült neki.

-Ja úgy – értette meg Sir Trevor.

-Megtudtam a hunyó nevét. A pasasét, aki jelentett. Megvolt az irodája is. Aztán rájöttem, egyedül kevés hozzá. Kell valaki alatta…

-Mondtam Miss Richter, ez most nem fontos.

-Alatta, aki kint van hajóknál. Nem erre gondolt, ugye? Hehehe. Bocsánat. És felette, akitől minden listát megkaphat.

-Az illető nem fért hozzá?

-A már beérkezett árujegyzékhez igen. Viszont, hogy mit érdemes keresnie, azt nem láthatta.

-Erre hogyan jött rá?

-Olajsütő, forró olaj, jobb kéz. Majd a bal ujjhegyek. Utána már tudtam.

-Khm.

-Először elkaptam a hajóknál az emberkét. A C2 nagyon ügyes. Azt hittem a horgonyhoz kötözve nem találják meg – vonta fel a vállát Betty.

-Megtalálták.

-Látták?

-A halakat. Ingyen étel.

Betty bólogatott. Erre nem gondolt.

-Ő nem tudott semmi lényegeset. A hajóknál a matrózokkal volt dolga. És a bejövőket ő vitte tovább.

-Bejövőket?

A nő mosolygott.

-Nem is tudta Sir Trevor? Embercsempészet. Mielőtt a vám meg hasonlók odaérnek. Ő vitte el őket egy dobozban, targoncával.

-Ezt is láncon vallotta be?

-Nem, főnök. Ugyanazt a ládát használta. Amatőr. Viszont a láncon elmondta ki és hogyan viszi ki a raktárból őket. A vonalat felgöngyölítették.

-Szép munka. A nagy főnök nevét nem mondta meg?

-Nos. Apró hiba, de a lánc gyorsabban ért a tengerbe. Megcsúszott a csigán. Ezért volt baleset a felfüggesztett férfi.

-Hogy micsoda? – képedt el Sir Trevor.

-Ha a lánc nem csúszik meg, akkor a srác elmondja ki a fejes és akkor az emberkét nem kellett volna feltennem. Igen nehéz volt, csak úgy mondom.

-Ez magánál, Miss Richter baleset.

-Az nem? – vonta meg a vállát a nő.

-Kicsit hihetetlen, hogy amikor azon a részen felfüggesztette, jól mondom, akkor az illető nem mondott nevet.

-Á, inkább üvöltött. Akkor enyhítettem kicsit rajta. És akkor…

-Mi volt akkor?

-Szidta az anyámat. Aki grófnő volt és nem az, amit ő mondott – háborodott fel Betty.

-Sajnálatos. Ekkor?

-Megkérdeztem, mert ilyen figyelmes vagyok, hogy akarja-e látni a gyomrát élőben vagy megmondja nevet? Erre még csúnyábbat mondott anyámról. Ekkor, mint jogos önvédelem vágtam egy szellőző nyílást a hasára.

-Szellőző nyílást? Komolyan?

-Komolyan. Akkor megint üvöltött és kiabálta a nevet. Le akartam ereszteni, de ficánkolt. Akkor végig nyílt a hasfala, mert valami sérv operációja volt és ott a varrás elengedett – tárta szét csodálkozó arccal Betty.

-Ezt nem tudta?

-Nem megvizsgáltam, információt kértem tőle. Nem vagyok orvos.

-Aztán?

-Aztán meghalt.

-Hm. A név?

-Megvolt. Még akkor elmentem hozzá. Nehezebben ment, mint gondoltam. Engedtem, hogy benyúljon…

-Miss Richter!

-Tudom, egy hónapja. Muszáj volt. Nagyon ügyes…

-Kérem. Muszáj elmondania mit tett az a férfi?

-Milyen férfi? Nő volt.

Sir Trevor kicsit kihúzta magát.

-Nő?

-Egészen csinos. Csak aztán már sokat akart. Komolyan azt hittem polip és több karja van, mert mindenhol ott volt.

-Őt miért kellett? - hunyta le a szemét Sir Trevor.

-Nem volt szimpatikus. És pici bajsza is volt. Meg rossz fogai.

A férfi megsimogatta a homlokát.

-Ezért?

-Ezért. Ne rontsa a levegőt. El is vettem tőle.

-Hm. Mit tudott meg?

-A közlekedés ügyi minisztériumban van egy hölgy. Ő kapta a jelentéseket. A napi postával. Simán. Senkinek sem tűnt fel. Aztán tovább adta. Egy másik nőnek. Aki a külügyben dolgozott.

-Őt is…

-Nem, főnök. Az nem az én dolgom. A rendőrök. Mert menekült. Aztán rálőtt a zsarukra. Ők meg vissza. Jobban céloztak.

-Akkor nem lehet tudni kinek szállított?

-A lengyel attasénak. Mintha mondtam volna.

-Igen. Azt nem mondta, hogy a nőt miért a szovjetek egyik biztonsági házánál lőtték le.

-Mert azt már tudja.

-Maga meg nem tudta.

Betty zavartan nézett a főnökére. A kutyamindenit! Tényleg nem nézett utána, hogy az a ház kié és mire használják.

-Egy hetem volt főnök.

Sir Trevor felállt. A lába sajgott és hasogatott a térde. Meg kellett szoknia ennyi év alatt, hogy együtt éljen a fájdalommal. Ugyanúgy, mint meg kellett szoknia, hogy lássa Betty-t és ne ölelje meg. Ez utóbbi, nehezebb volt. Sokkal nehezebb.

-Nos Miss Richter. Jó munkát végzett. Mint mindig.

-Köszönöm, főnök.

-Ha lehet kevesebb takarítani valót hagyjon maga után.

-A halakra nem gondoltam.

-Szóval takarítani valót. Jó utat!

-Megy valahová? - kérdezte a főnökét Betty.

-Miss Richter maga megy vissza Cambridge-be. Amikor kell, akkor szólok a szokásos módon.

-És a Vakond? Akit én ismerek?

-Amikor a Vakond kidugja a fejét, akkor jön maga. Addig tartsa csak meg a kurzusát. Mi is a címe?

-A szleng szerepe az angol nyelv tönkretételében.

-És ez hány hallgatót érdekel?

-A következő kurzusom is betelt.

-Anglia már nem a régi – sóhajtotta Sir Trevor.

-Elnézve, hogy egy hónapja nincs barátnője, egyetértek.

-Hm – mondta Sir Trevor és kinyitotta az ajtót.

-Pá picim – libbent ki Betty és úgy riszálta magát, hogy még Gary is levette a szemüvegét.

-Maga is Gary?

-Nem árt sokfelé tájékozódni, sir.

-Anglia már tényleg nem a régi –csukta be az ajtót Sir Trevor Calver-Wright.

2.

Cambridge, 1960 nyara

-A hapsi a pub-ban el volt veszve, mint lovassereg a mocsárban és az okos felét nem nyomta le, mert nem volt zöldre állított ülőke.

A teremben csend volt.

-Ki tudná ezt elmondani á lá The Times?

Még nagyobb volt a csend.

-Esetleg Shakespeare módra?

Egy bátortalan kéz emelkedett a magasba.

-Mr. Perkins? Komolyan?

-Professzor asszony én inkább… akkor…

-Mr. Perkins próbáljon férfi lenni!

-Az vagyok, professzor asszony.

Mosoly hullámzott végig a termen. A fiú kihúzta magát. A professzor asszony közelebb ment és látta a fiú zavarát. Ahogy félve, oda- odapillantott a nőre.

-Nos, Mr.Perkins. Ha jó lesz a válasza, akkor mutatok magának valamit. Négyszemközt. Az irodámban.