Narine Abgarjan

– részlet –

Fordította
Goretity József

Az Európai Unió társfinanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Наринэ Абгарян: Манюня
Издательство АСТ, Москва, 2016
© Narine Abgaryan, 2010
The publication of the book was negotiated through
Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency AB (www.bgs-agency.com).
Hungarian translation © Goretity József, 2026
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2026
Ezt a könyvet ember írta és ember fordította.
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

Typotex Világirodalom
ISBN 978 963 493 362 5
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Brunner Ákos
A kötetet gondozta és a borítót tervezte: Kiss Barnabás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Anyának és apának – végtelen
szeretettel és hálával.

Bevezető helyett

Hány olyan vidéki városkát ismernek, amelyet csilingelő, hóbortos patak szel ketté, és a patak jobb partján, egy szikla legtetején középkori erőd romjai magasodnak? A patakon régi kőhíd ível át, erős, de nem túl magas, és áradáskor a medréből kilépő folyam úgy hömpölyög zavaros vizével, mintha tetőtől talpig el akarná önteni.

Hány olyan vidéki városkát ismernek, amely lankás dombok tenyerén terül el? Mintha a dombok vállt vállnak vetve körbeálltak volna, hogy karjukat előrenyújtva sekély völgyet formáljanak, és e völgyben nőttek volna ki az első alacsony kőkunyhók. És a kőkemencékből finom csipkeként füst emelkedett az ég felé, a szántóvető pedig mély hangon orovébe‍¹ kezdett… „Ani-i-i-ikó – kiáltotta torkaszakadtából, ráncos kezéből ellenzőt formálva egy vénséges vénasszony –, Ani-i-i-ikó, hová csavarogtál el, te haszontalan lány, ki fog gatát‍² sütni?”

Hány olyan vidéki városkát ismernek, ahol föl lehet mászni a várrom magas külső falára, és félelemtől dermedten, a barátaid vállába kapaszkodva lepillantani oda, ahol a szurdok mélyén névtelen, fehér patak vize habzik? Aztán pedig, figyelmen kívül hagyva a fenyegetően hangzó táblát: „államilag védett”, végigmászni a várat, titkos alagutak és mérhetetlen mennyiségű kincs után kutatva?

Ennek az erődnek elképesztő és igencsak szomorú története van. A X. században egy örmény várúr, Clik Amrám birtokában volt. És a várúr elindult seregével II. Asot Bagratuni király ellen, mert az elcsábította a feleségét. Súlyos belviszály kezdődött, hosszú évekre megbénítva az országot, amelyet már amúgy is meggyengítettek az arab hódítók portyázásai. A hűtlen és szépséges várúrnőt olyannyira furdalta a lelkiismerete, hogy a vártoronyban felakasztotta magát.

A vár hosszú évszázadokon keresztül a minden oldalról megközelíthetetlen szikla tetején állt. De a XVIII. században rettenetes földrengés rázta meg a sziklát, amely két darabra esett szét. Az egyiken megmaradtak az erőd keleti falának és belső épületeinek romjai, a szakadékban pedig, amely alatta támadt, gyorsfolyású, csörgedező patak keletkezett. A városka régi lakói azt mesélték, hogy az erőd alól földalatti alagút vezetett egészen a Szeván-tóig, amelyen át fegyvert szállítottak, amikor az erőd ostrom alatt állt. Ezért tudott az erőd ellenállni a nomádok támadásainak, és ha nem lett volna a földrengés, a mai napig épen és egészben állna.

A városkát, amely aztán a romok köré épült, Berdnek nevezték el. Örményül erődöt jelent.

E városka lakossága rendkívül különleges. Makacsabb, sőt mi több, megátalkodottan konokabb népség nem létezik sehol a világon. Makacsságuk miatt a város lakói rászolgáltak a „csökönyös szamarak” gúnynévre. És ha azt gondolják, hogy ez a legkisebb mértékig is sérti őket, akkor nagyon tévednek. A városka utcáin gyakran hallani efféle tartalmú párbeszédeket:

– Na, mit győzködsz, hiszen én berdi szamár vagyok! Engem nem egyszerű meggyőzni!

– Na és? Mellesleg én is igazi berdi szamár vagyok. És az még nagy kérdés, ki kinek fog engedni!

És hogy ne eresszem bő lére, hozok egy példát a berdiek híres-neves makacsságára.

Örményországban nyaranta ünneplik a Vardavart, ezt a vidám és fényes, valahová az ősi, pogány időkbe visszanyúló ünnepet. Ezen a napon apraja és nagyja vízzel locsolja le egymást. Reggeltől estig, bármilyen edényből. Egy dologra van ilyenkor csak szükség – hogy az ember alaposan beszappanozza magát, kinyissa a lakása bejárati ajtaját, és kiálljon az ajtónyílásba. Kétség sem férhet hozzá: a küszöbön a gatyájukig átázott tömeg várja az embert, és vad kiáltozások és nevetgélések közepette egész hektó vizet zúdítanak rá. Ilyen egyszerű módja van annak, hogy az ember alaposan lefürödjön. Persze, csak tréfálok.

Valójában, ha az embert az utcán ismeretlenek nyakon öntik vízzel, semmi esetre sem szabad megsértődnie emiatt – úgy tartják, hogy e napon a víznek gyógyító ereje van.

Tehát. Az Apostoli Egyház valamiképpen rendet akart vágni a népi ünnepek között, és mindent elkövetett annak érdekében, hogy szigorúan egy bizonyos napot jelöljön ki Vardavar ünnepének. De közben egyáltalán nem vette számításba városunk lakóinak csökönyösségét. Pedig jobban tette volna. Mert a következő helyzet állt elő: az egész köztársaságban az Egyház által kijelölt napon ünneplik Vardavart, kivéve Berdben, ahol továbbra is a régi hagyományoknak megfelelően, július utolsó vasárnapján. Biztosíthatom önöket, ha a Katolikosz külön a mi városunk lakóira érvényes rendeletet adott volna ki, abból sem sült volna ki semmi értelmes dolog. Úgyhogy Őszentsége ne is próbálkozzék, ezt adják is át neki. A mieinkkel csak akkor lehet egyezségre jutni, ha azt ők is úgy akarják.

Vagyis sohasem.

Most pedig néhány szót igaz elbeszélésünk főszereplőiről.

Hol volt, hol nem volt, élt ebben a Berd nevű városkában két család: az Abgarjanok meg a Sacok.

Az Abgarjan család büszkélkedhetett egy nagyszerű apával, a sziklaszilárd Jurával, egy csodálatos anyával, az önfeláldozó Nágyával, és négy különféle kaliberű és életkorú kislánnyal: Narinéval, Karinéval, Gajanéval és Szonával. Aztán ebben a boldog családban megszületett végül a rég várt fiú, Ajk is, de ez már néhány évvel az alábbiakban leírandó események után történt. Ezért az elbeszélésben csupán a négy lány szerepel. Jura, az apa, orvosként dolgozott, az anya az iskolában orosz nyelvet és irodalmat tanított.

A Sac család Mamóval büszkélkedhetett.

Mamón kívül persze magában foglalt még két másik embert is a Sac család: Misa bácsit, Mamó fiát, meg Manyunyát, Misa bácsi lányát, következésképpen Mamó unokáját. A család azonban mindenekelőtt Mamóval tudott büszkélkedni. És csak őutána a család csöppet sem kevésbé nagyszerű tagjaival. Misa bácsi mérnökként dolgozott, Mamó pedig anyaként, nagymamaként és háziasszonyként.

Igaz elbeszélésünk hősei hosszú időn át gyakorlatilag nem beszéltek egymással, mivelhogy sejtelmük sem volt a másik létezéséről. Történt azonban egy eset, amely egyszer s mindenkorra közel hozta őket egymáshoz.

Mindez 1979-ben történt. Nyakunkon volt a Győzelem Napjának 34. évfordulója. A helyi kultúrházban a szokásos ünnepségre és a háborús veteránok köszöntésére készülődtek. A berdi zeneiskola kórusára felelősségteljes misszió hárult: elő kellett adnia Szoboljev és Muradeli Buchenwaldi vészharang című alkotását.

A kórus kétségbeesetten, magát rekedtre énekelve próbált. Szergo Mihajlovics, a csodálatos karvezető végtelenül el volt keseredve, és egyre csak nógatta a basszus szólamot, amely bosszantó következetességgel minduntalan egy fél ütemmel később lépett be. Szergo Mihajlovics a kezét tördelte, és szemrehányásokat tett, hogy a Buchenwaldi vészharang efféle előadásával csak leégni lehet az egész város előtt, és büntetésül egészen biztosan szélnek fogják ereszteni a kórust a szélrózsa minden irányába. A kórustagok valamiért elkeseredtek.

Eljött a D-nap.

És tudják, mit mondok én önöknek? Minden rendben zajlott volna, ha nincs az a hosszú, két lépcsőfokból álló dobogó, amelyre a rövid szünet ideje alatt felállították a kórus második és harmadik sorát. Minden példásan összeállt: a dal egyenletesen és érzelmesen szállt, a basszus váratlan módon jókor lépett be, Szergo Mihajlovics pedig dirigálás közben olyan cikcakkokat írt le a színpadon, mintha valami gonosz darázs üldözte volna. A kórustagok a pillanat ünnepélyességének hatására egészen libabőrösek lettek. A nézőtér, amelyen eleinte kíváncsi izgalom futott végig a karnagy kaotikus mozgásától, belemerült a pátosszal teljes harangszóba, és elcsendesedett.

Semmi, de semmi előjel nem utalt bármiféle bekövetkező bajra.

És akkor. Annál a sornál, hogy „S minden osztag életünket féltve, így kiált felénk”.‍³ A kórus. Meghallott. A háta mögött. Valami furcsa. Recsegést. A kórus első sora nem mert hátrafordulni, de a karnagy megnyúlt ábrázata alapján felfogta, hogy hátul valami rettenetes történik.

Az első sor összerezzent, de az éneklést sztoikus nyugalommal folytatta, majd annál a résznél, hogy „Halld meg ember, mint dörög fel újra, nem vihar zúg, nem a hurrikán”, a második és harmadik sor alatt nagy robajjal összedőlt a dobogó, a gyerekek pedig szanaszét szóródtak.

A veteránok később azon csodálkoztak, hogy miközben ők valamennyien meglehetősen hajlott korban vannak, mégis képesek voltak egyetlen ugrással – érdemrendjeikkel és kitüntetéseikkel csilingelve – átjutni a színpad magas peremén, és kirángatni a gyerekeket a „kicsi a rakásból”.

A kóristák kétségbe voltak esve: mindenki felfogta, hogy az előadás megbukott. Szégyenletes és hányingerkeltő volt, és a gyerekek ruhájukat porolva, szó nélkül a kulisszák mögé kullogtak. Az egyik kislány, a magas és vézna Narine a fogait összeszorítva próbált kimászni a dundi és valamiért nedves Marija alól, aki megszeppent kisegérként feküdt rajta.

– Legalább másznál arrébb – sziszegte Narine.

– Nem bírok – zokogta Marija –, összepisiltem magam!

Itt mély lélegzetet veszünk, és mélyen elgondolkodunk. Mivel ahhoz, hogy két kislány között örök életre szóló, féktelen barátság szülessen, néha elég csak annyi, hogy az egyik lepisilje a másikat.

Hát ilyen meglehetősen eredeti módon barátkozott össze Narine és Manyunya. Aztán összebarátkoztak a családjaik is.

A Manyunya – elbeszélés az összes fővárostól távol eső szovjet városkáról és annak lakóiról. Arról, hogy a rettenetes áruhiány és a legkülönfélébb korlátozások ellenére az emberek mégiscsak kimódolták, hogyan éljenek, és örüljenek az életnek.

A Manyunya – felnőtt gyerekeknek szóló könyv. Azoknak, akik tizenhárom és hatvan éves korukban is hisznek a jóban, és mosolyogva tekintenek a jövőbe.

A Manyunya – végtelen szeretetem kinyilvánítása a családom, a hozzám közelállók és a város iránt, ahol szerencsém volt megszületni és felnőni.

Kellemes olvasást kívánok, barátaim!

Ja, és ha valakit érdekelne: a kórusunkat nem oszlatták fel. Oklevelet kaptunk a Buchenwaldi vészharang professzionális előadásáért, és megjutalmaztak bennünket egy tejkombinátba történő látogatással. Jobb lett volna, ha mégis inkább feloszlatják a kórust. Becsszóra.

Első fejezet

Manyunya összeismertet Mamóval, avagy milyen nehéz átjutni Róza Joszifovna fészkontrollján

Az elbeszélés folyamán önökben az a benyomás támadhat, hogy Mamó zsémbes, csökönyös és despotikus teremtés volt. Ez egyáltalán nincs így. Vagy nincs egészen így. Mamó nagyon is szerető, jóságos, megértő és odaadó ember volt. Ha Mamót nem hozták ki a sodrából, maga volt a megtestesült angyal. Más kérdés, hogy Mamó bármilyen, akár a legjelentéktelenebb oknál fogva is ki tudott kelni magából. És a világegyetem egy ily nehéz pillanatában még a Sivatagi Vihar hadművelet is gyermeki nyafogásnak tetszhetett ahhoz képest, amit Mamó művelt! Könnyebb lett volna lapátra söpörni és a hombár mögé dobni a tornádó után maradt törmeléket, semmint túlélni Róza mama pusztító dühének viharát.

Én boldog embernek mondhatom magam, barátaim. Mert néhányszor szemtől szemben álltam ezzel az elemi erejű csapással, és túléltem. A gyerekek életképesek, mint a csótányok.

Nyolcévesek voltunk Mányával, amikor megismerkedtünk. Akkor már mindketten a zeneiskolában tanultunk, Mánya a hegedű-, én a zongoraosztályban. Időnként összeakadtunk a közös órákon, odavetettük egymásnak a kötelező udvariassági frázisokat, mígnem eljött a nevezetes kórusfellépés, ami után a barátságunk átlépett egy másfajta, mondhatni, dühödt dimenzióba. Átültünk egy közös padba, együtt indultunk haza a zeneiskolából, szerencsére még az utunk is egyfelé vitt. És ha az adott napon Mányának épp hegedűórája is volt, felváltva vittük a hegedűtokját – nem volt ugyan nehéz, de nekünk, kislányoknak azért elég méretes.

Nagyjából két hét szoros barátság után meghívtam magunkhoz Mányát, hogy összeismertessem a családommal.

Mánya habozott.

– Tudod – sütötte le bűntudatosan a szemét –, nekem ott van Mamó.

– Kicsoda? – kérdeztem vissza.

– Hát, Mamó, Róza mama.

– Na és? – Nem értettem, hová akar kilyukadni. – Nekem is vannak nagymamáim: Tata és Násztya.

– Neked nagymamáid vannak, nekem meg Mamóm – nézett rám szemrehányóan Mánya. – Mamóval nem lehet szórakozni! Nem engedi, hogy csak úgy eljárjak ismeretlenekhez.

– Dehát, hogy lennék én neked ismeretlen? – tártam szét a karomat. – Már egy örökkévalóság óta barátnők vagyunk, asszem – próbáltam fejben összeszámolni –, tizennyolc napja!

Mánya visszarántotta iskolai köténye lecsúszó kantárját, tenyerével lesimította meredező fodrát, aztán megrugdosta térdével a hegedűtok oldalát.

– Csináljuk így – javasolta aztán –, engedélyt kérek Mamótól, és a következő órán elmondom, mit döntött.

– Haza is telefonálhatsz nekem. Megadjam a számunkat?

– Tudod – nézett rám bűntudattal Mánya –, Mamó nem engedi, hogy ismeretlen embereknek csak úgy telefonálgassak, de ha már HIVATALOSAN is megismerkedtünk egymással, akkor majd fel tudlak hívni!

Nem kezdtem el újra emlékeztetni Mányát arra, hogy mi mintha már ismernénk egymást. Hát jó, gondoltam, ha így kell, akkor legyen így. Egy felnőtt szava számunkra törvénynek számított, és ha Mamó nem engedte meg Mányának, hogy csak úgy felhívjon telefonon másokat, akkor ebben nyilván kellett lennie valamely titkos, az én értelmemet meghaladó, de vitán felül álló értelemnek.

A következő szolfézsórán Manyunya átadott nekem egy négyrét hajtott rajzlapot. Óvatosan széthajtogattam.

Barátnőm „bájos levélkéje” titokzatosan kezdődött:

„Narine, ezúttal meghívlak téged a folyó 1979. év e szombatján délután három órára. Ha tucc, hozz magadal fényképalbumot családi fotkkal”.

A nevem vastagon ki volt húzva piros filccel. Alulra Mánya színes ceruzákkal kis házikót rajzolt: a tetején lévő kéményből természetesen sűrű füst gomolygott; a magányos ablakocskában fénysugarakat szórt egy sárga Iljics-lámpa; egy hosszú ösvény, amely bonyolult kígyóként tekergőzött, egyenesen a küszöbnek ütközött. A valami miatt zöld színű égen bolyhos felhő mögül kukkantott ki a napocska. Jobbra, egészen lent a sarokban, gülüszemű hold ragyogott, csillaggal a farkincáján. A lenti felirat pedig így hangzott: „A kék szinezőt elvesztetem, ezért ződ az ég, de ez nem baly. Vége.”

Könnyekre fakadtam.

• • •

Anya úgy készített fel a vendégségre, mintha az Ítélet Napjára indulnék. Reggel saját kezűleg fürdetett meg, de úgy, hogy a bőrömmel együtt lejött rólam csekélyke izomzatom is. Aztán szorosan befonta a hajamat, de olyan szorosan, hogy nemcsak pislogni, de még lélegzetet venni sem bírtam. Nagyanyám az ilyen helyzetekben mindig azt mondta: se lehajolni, se felegyenesedni, se lélegezni, se fingani. Hát nagyjából én is így éreztem most magam, de földöntúli szépségem áldozatokat követelt, ezért sztoikus nyugalommal álltam a tortúrát. Aztán rám adtak egy új nyári ruhát – egy világos krémszínű, buggyos ujjú, csipkés aljú gyönyörűséget.

– Ha foltot ejtesz rajta, kiporollak – figyelmeztetett kedvesen anya –, még a húgaidnak is hordaniuk kell ezt a ruhát utánad.

Ünnepélyesen átadott egy tasakot, benne a családi fényképalbumunkkal meg egy doboz bonbonnal Mamónak. A tasak hihetetlenül szép volt – égszínkék, rajta magányos cowboy és felirat: MARLBORO. Nem sok ilyen tasakja volt anyának, és a legünnepibb alkalmakra tartogatva úgy vigyázott rájuk, mint a szeme fényére. Aki megélte a szovjet áruhiány időszakát, az emlékezhet rá, mennyi erőbe és erőfeszítésbe került, hogy valaki ilyen műanyagtasakokat szerezzen.

– Ne könyökölj az asztalra, ne felejts el köszönni és köszönetet mondani, viselkedj tisztességesen, és ne ugrabugrálj a házban, mint egy nem normális – folytatta anyám a viselkedésemre vonatkozó instrukciókat, miközben én már szaladtam lefelé a lépcsőházban. – Vigyázz a ruhádra!!! – Hangja már a kijáratnál ért utol, és fájdalmasan hátba vágott.

– Jó-ó-ó-ó-ó!

• • •

Mánya türelmetlenül topogott házuk kapuja előtt. Amint a távolból észrevett, szaladt elébem.

– Milyen szép vagy ma – sóhajtotta.

– Igyekeztem a nagyanyád kedvében járni – dörmögtem oda. Minden harci kedvem egy pillanat alatt elszállt, mindenből kettőt láttam, a térdem rogyadozott, és áruló módon izzadt a tenyerem.

Mánya felfigyelt az állapotomra.

– Ne izgulj már, Mamó békés természetű – simogatta meg a vállamat –, csak ne mondj ellent neki, és ne turkálj az orrodban.

– Rendben – károgtam, mert mindennek tetejében még a hangom is elment.

Mánya egy nagy, emeletes, több lodzsás házban lakott. „Minek ezeknek ennyi lodzsa?” – elmélkedtem, miközben mentem végig az udvaron, de megkérdezni nem mertem. Figyelmemet egy hatalmas eperfa kötötte le, amely közvetlenül a ház mellett terebélyesedett. Alatta hosszú fapad állt.

– Apával esténként itt szoktunk dámázni – magyarázta Mánya –, Mamó meg itt ül mellettünk, és hol nekem segít, hol neki. Áll a bál olyankor! – forgatta Mánya a szemét. Én még jobban félni kezdtem.

Mánya belökte a bejárati ajtót, és azt suttogta:

– Mamó már valószínűleg szedi ki a sütit a sütőből.

Beleszagoltam a levegőbe – elképesztően finom illat áradt. A ház, amely kívülről tágasnak mutatkozott, belül tip-topnak, de kissé szűkösnek bizonyult. Hosszú, keskeny folyosó vezetett a hallba. Balra falépcső, amely az emeletre vitt. Szemben hatalmas ébenfa komód, tetején két sárgaréz hétkarú gyertyatartó, a padlón finom, keleti mintás szőnyeg, a komód fölött a fal teleaggatva rámás fényképekkel. Közelebb léptem, hogy megnézzem a fotókon az arcokat, Mánya azonban megrántotta a karomat – majd később. Egy jobbra nyíló ajtóra mutatott, amelyet addig észre sem vettem.

– Arra!

És ekkor az erőm végleg elhagyott. Rájöttem, hogy képtelen vagyok átlépni a küszöböt.

– Nem megyek – suttogtam izgatottan –, fogd a tasakot, van benne bonbon a nagyanyádnak, meg a családi fényképalbumunk.

– Micsoda? – kapaszkodott a karomba Mánya. – Teljesen meghibbantál? Menjünk, lesz fagyi is!

– Nem – léptem vissza a bejárati ajtóhoz, és megragadtam a kilincset –, nem kell fagyi. Meg süti sem, és egyáltalán, ideje hazamennem! Anya már biztos nagyon vár!

– Nárka, felfogod, mit csinálsz? – lógott rajtam Mánya, és próbált lefejteni az ajtókilincsről. – Hová mész, mit mondok Mamónak?

– Nem tudom, mondj, amit akarsz. – Láthatóan én voltam túlerőben, még egy pillanat, és ki is rohantam volna a házból.

– Hát ti meg mit műveltek ott? – szögezett bennünket a padlóhoz a hátunk mögött váratlanul felharsanó hang.

– Mamó, ez tisztára bedilizett, haza akar menni – fejtett le végül mégiscsak Mánya az ajtókilincsről, és lökött vissza a folyosóra –, ez nem normális, fél tőled!

– Na, mars mindketten a konyhába – adta ki a parancsot a harsogó hang.

Szó nélkül Mánya után somfordáltam, de föl sem néztem. Szemem sarkából hatalmas, meleg házi mamuszba bújtatott lábat meg egy darabka apró virágmintás ruhaaljat pillantottam meg.

A konyha viszont azonnal megtetszett. Tágas volt, rengeteg szekrénykével, alacsonyan függő lámpaernyővel, és egyszerű kartonfüggönnyel az ablakokon.

– Mindjárt bemutatkozunk – dörgött a hang közvetlenül a hátam mögött.

Félelem fogott el, mint az orvosi váróban.

De nem volt mit tenni, hátra kellett fordulnom. Mamó mereven nézett rám a hatalmas szemüvege fölül. Világosbarna szeme volt, ősz, göndör haja, amelyet kontyba kötött a tarkóján. Súlyos testalkatúnak látszott, de mint később kiderült, egészen könnyed volt, és a hatalmas testét elképesztő méltósággal viselte. Volt még egy anyajegy is a nyakán – olyan gömbölyded, és nagyon mókás. Megkönnyebbülten felsóhajtottam. Szokványos nagymama volt, nem pedig tűzokádó sárkány!

Mánya odament Mamóhoz, és átölelte a derekát. Arcát a hasához szorította.

– Mondd, ugye TÜNDÉRI ez a Nárka? – kérdezte tőle.

– Mindannyian tündériek vagytok, amikor alszotok – szakította félbe Mamó, majd hozzám fordult: – Na, kislány, köszönsz is nekem, vagy hogy lesz?

– Jó napot – nyikkantam meg végre.

– Neked is jó napot, már ha nem csak tréfálsz – horkantotta Mamó, aztán röviden felnevetett.

Én menten majd’ elájultam: Mamó úgy nevetett, mintha a hasában valami szerencsétlen állatot kínoztak volna.

– És hogy hívnak? – kérdezte.

– Mamó, de hiszen már mondtam neked – szólt közbe Mánya.

– Hallgass, Marija, nem veled beszélgetek – rántotta meg Mamó. Manyunya duzzogott, de elhallgatott.

– Narinénak – cincogtam, aztán minden erőmet megmozgatva még hozzátettem: – Nagyon örvendek, hogy megismerkedhetek önnel!

Úgy látszik, odabent azt a szerencsétlen kisállatot halálra kínozhatták, mert a hahota, amelyet Mamó kiadott magából, sokkal inkább agonizáló hörgésre kezdett hasonlítani.

– Sokáig próbáltad ezt a beszédet? – kérdezte az apokaliptikus nevetés közben.

– Sokáig – ismertem be bűntudatosan.

– És mi van a kezedben?

– Egy tasak. Ajándék magának!

– Egy tasakot hoztál nekem ajándékba? – húzta össze a szemét Mamó. – Már odáig juttatta az áruhiány az embereket, hogy tasakot visznek ajándékba?!

– Van benne bonbon, meg a családi albumunk – tettem felé egy bizonytalan lépést, és átnyújtottam a tasakot.

– Köszönöm – mondta Mamó –, ó-ó-ó-ó, trüffel, ez a kedvenc bonbonom!

Mintha kő gördült volna le a lelkemről. Boldogan fellélegeztem, és kidüllesztettem a mellemet.

– És miért vagy ilyen soványka? – Gyanakodva mért végig tetőtől talpig, és kört írt le az ujjával. – Fordulj csak meg!

Körbefordultam.

– Anya két pár harisnyát ad rám, mert annyira vékony a lábam! Attól fél, nehogy az emberek azt mondják, hogy otthon halálra éheztetnek – panaszkodtam.

Mamó újra felkacagott, de annyira, hogy világossá vált: a hóhér, aki a hasában tartózkodik, új áldozatot talált magának. Miután kikacagta magát, újra nekilátott a tanulmányozásomnak. Nagyon szerettem volna jó benyomást tenni rá. Eszembe jutott, hogyan tanított bennünket anya a helyes testtartásra: vállamat a fülemig rántottam, aztán erősen hátravetettem, majd leengedtem – most már ideális volt a tartásom.

Úgy látszott, Mamó értékelte az igyekezetemet. Még egy percig vizsgálgatott, aztán azt hümmögte:

– Elöl deszka, hátul léc!

Úgy véltem, ezt bóknak szánta, ezért megkönnyebbülten felsóhajtottam, és bátran felemeltem a tekintetemet.

Mamó közben az egyik szekrénykéből elővett egy hatalmas, rózsaszínű kötényt, és felém nyújtotta.

– Ez az én kötényem, vedd fel, nem baj, ha nagy rád. Ha összekened az ünneplő ruhádat, anyád nem fogja megsimogatni érte a buksidat, nem igaz?

Bűntudatosan rábólintottam, és magamra öltöttem a kötényt. Manyunya segített hátul megkötni. Tettem pár lépést a konyhában – a kötény úgy libegett rajtam, mint egy zászló a hajóárbócon, erős szélben.

– Megteszi – biccentett rá jóindulatúan Mamó.

Aztán asztalhoz ültetett bennünket, és én életemben először kóstolhattam meg a süteményét.

Tudják, milyen felséges süteményeket tudott sütni Mamó? Soha sehol az életben nem ettem még ilyen süteményt! Törékeny volt, vékony, szinte áttetsző. Miután az ember két ujjával óvatosan felcsippent egy ilyen szinte súlytalan szirmot, ijedtében még a lélegzetét is visszatartja – mert véletlenül rá találna fújni, a süti pedig elszállna, mint a por. Törni kell belőle egy falatot, aztán kicsit bent tartani a szájban – akkor egy pillanat alatt elolvad, az ember nyelve pedig csiklandós melegséggel telik meg. És csak azután, ha óvatosan nyelt egy aprót az ember, továbbíthatja ezt az édes boldogságot egyenesen a lelkébe.

Mamó szemben ült velem, lapozgatta az albumot, és egyre-másra kérdezgetett: ez kicsoda, az kicsoda?

Aztán amikor megtudta, hogy anya rokonsága Kirovabadban‍⁴ él, összecsapta a kezét: „De hát akkor mi földik vagyunk, hiszen én meg Bakuból származom!”

Elkérte a telefonszámunkat, hogy felhívhassa anyát.

– Mi az apai neve? – kérdezte.

Annyira izgultam, hogy elfelejtettem az „apai név” kifejezés jelentését. Csak forgattam a szemem, és fülig vörösödtem.

– Nem tudom – cincogtam.

– Nem tudod, hogy hívják a nagyapádat? – nézett rám a szemüvege fölött Mamó.

– Á-á-á-á! – Egy pillanat alatt eszembe jutott, mit is jelent ez a szerencsétlen kifejezés. – Andrejevna, Nagyezsda Andrejevna az anyám neve.

– Csodabogár! – hümmögte Mamó, és fontoskodva tárcsázni kezdte anya számát.

Kezdetben oroszul társalogtak. Aztán Mamó ránk sandított, és áttért a franciára. Mánya meg én csak a nyakunkat nyújtogattuk, a szemünket düllesztettük, de egy árva szót sem értettünk. A beszélgetés előrehaladtával Mamó arca egyre rózsásabb lett, előbb csak mosolygott, aztán kitört a maga katasztrofális nevetésébe – a vonal túlsó végén anya nyilván még a kagylót is elejtette meglepetésében.

– Nos, viszlát, Nágya – fejezte be Mamó a beszélgetést –, persze, hogy elmegyünk vendégségbe, meg ti is eljöttök hozzánk, sütök nektek almás pirogot, az a specialitásom.

Letette a kagylót, és hosszú, kissé szórakozott pillantást vetett rám.

– Te pedig, úgy látszik, rendes kislány vagy, Narine – mondta végül.

A mai napig csodálkozom rajta, hogy is nem feszített szét akkor a büszkeség!!!

Aztán újabb adag sütit ettünk. Aztán fagyit is. Aztán tejeskávét ittunk, amitől felnőttnek éreztük magunkat, aztán Mamó megsimogatta az egyik kicsúszott hajtincsemet. „Kis huncutka” – mondta; a tenyere nagy volt és meleg. Mánya arcon csókolt; az ajka ragacsos volt, az orra hegye meg egészen hideg… … …

Jegyzetek

1 Orove – tradicionális örmény földműves dal.

2 Gata – édes, vajas-diós örmény sütemény.

3 Kapuvári Béla fordítása.

4 Nagyváros Azerbajdzsánban, eredeti neve Gandzsa. 1935 és 1989 között Szergej Kirov bolsevik forradalmárról volt elnevezve.

Tartalom

Bevezető helyett

Első fejezet
Manyunya összeismertet Mamóval, avagy milyen nehéz átjutni Róza Joszifovna fészkontrollján

Második fejezet
Manyunya, avagy Róza mama tumbánja

Harmadik fejezet
Manyunya, avagy minden rendben, csodálatos márkinő

Negyedik fejezet
Manyunya, avagy Róza mama bemutatja a humanizmus csodáit

Ötödik fejezet
Manyunya, avagy hogyan kerestük előbb a panamát, aztán hogyan mentette meg Mamó a fiát

Hatodik fejezet
Manyunya, a mesterlövész, avagy a kislányok anyjának-apjának ajánljuk

Hetedik fejezet
Manyunya és a romák, avagy Mamó azt mondta: „uram-istenem”

Nyolcadik fejezet
Manyunya, avagy mit tesz a nagy szerelem a kislányokkal

Kilencedik fejezet
Manyunya szerelmes lett, második nap, avagy a háromkirályok bőkezű ajándéka

Tizedik fejezet
Manyunya szerelmes lett, utolsó nap, avagy szervusz, bánat

Tizenegyedik fejezet
Manyunya kiábrándul a szerelemből, avagy a villanyszerelő magányos dala

Tizenkettedik fejezet
Manyunya koncertre megy, avagy hogyan lehet haragra gerjeszteni Beethovent

Tizenharmadik fejezet
Manyunya ötletekkel áraszt el, avagy hogyan rendezte meg nekünk Mamó az „uram-istenem” premierjét

Tizennegyedik fejezet
Manyunya, avagy hogyan utazzunk nagy haszonnal Tbiliszibe

Tizenötödik fejezet
Manyunya és a szépség kettős mércéje, avagy hogyan lehet szánalmat kelteni Mamóban

Tizenhatodik fejezet
Manyunya Jerevánba utazik, avagy hogyan lehet nadrág nélkül hagyni a köztársaság legjobb fül-orr-gégészét

Tizenhetedik fejezet
Manyunya és az indiai mozi

Tizennyolcadik fejezet
Mamó hadiösvényre lép, avagy mit jelent a „Nikolai boz” kifejezés

Tizenkilencedik fejezet
Manyunya csirkét eszik, avagy hogyan lehet káromkodásra késztetni Istent

Huszadik fejezet
Manyunya tanulja, hogyan lehet igazi nő, avagy hogyan hozott fel Misa bácsi apámmal bort a pincéből

Huszonegyedik fejezet
Manyunya és a párolt zöldség, avagy hogyan tanított meg minket monsieur Karapet a szépre

Huszonkettedik fejezet
Manyunya paradicsomot hámoz, avagy hogyan gyógyította apa Igor bácsi depresszióját

Huszonharmadik fejezet
Manyunya lengyel divatmagazint olvas, avagy honnan nő Misa bácsi keze

Huszonnegyedik fejezet
Manyunya megtudja, honnan lesznek a gyerekek, avagy hogyan tette Mamó majdnem árvává Ritát a harmincötösből

Huszonötödik fejezet
Manyunya Adlerbe készül, avagy hogyan lehet úgy tésztát gyúrni, hogy aztán ki kelljen hívni a vízvezeték-szerelőt

Huszonhatodik fejezet
Manyunya Adlerbe utazik, a három részből a második, avagy tűzijáték az üdülőváros felett

Huszonhetedik fejezet
Manyunya Adlerbe utazik, a három részből a harmadik, avagy hogyan kacérkodott Mamó Goldanszkaja unokájával

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 362 5

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License