részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Daisy Wood: The Forgotten Bookshop in Paris

Copyright © HarperCollinsPublishers 2022

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title The Forgotten Bookshop

The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

All rights reserved.

Cover design © HarperCollinsPublishers

Cover images © Arcangel, Trevillion, Shutterstock.com

Hungarian translation © Lévai Márta, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 630 3

Patricknek és Nicknek

Több mint tizenegyezer zsidó gyerek emlékére, akiket 1942 és 1944 közt Franciaországban elfogtak, és Lengyelországba, az auschwitzi koncentrációs táborba szállítottak, ahol megölték őket

A szerző megjegyzése

Az alábbi történet a képzelet szüleménye. Mindmáig senki sem talált rá bizonyítékot, hogy létezett volna Párizsban olyan könyvesbolt, amelynek titkos helyiségében embereket rejtegettek, de egy újságról tudunk, amelyet egy könyvesbolt alagsorában nyomtattak. Mindazonáltal igyekeztem a regény történelmi hátterét a lehető legpontosabban megrajzolni. A német csapatok 1940. június 14-én vonultak be Párizsba, és 1944. augusztus 15-éig megszállva tartották a várost. Franciaország két részre szakadt: Észak-Franciaország megszállt terület volt, amelyet a németek irányítottak, Dél-Franciaországot pedig egy új francia kormány vezette Vichyből, a nácik parancsainak engedelmeskedve. Ez alatt a négy hosszú év alatt a párizsiakat rengeteg megaláztatás érte, kegyetlen szabályoknak kellett engedelmeskedniük, és éheztek. A francia élelmiszereket Németországba exportálták, és a Franciaországot ellátó vállalatok is német kézben voltak. Az egyik legkorábbi és legnagyobb befolyással bíró földalatti ellenálló csoportot a Musée de l’Homme-ban alapították, amelynek igazgatója, Paul Rivet antropológus hevesen vitatta a nácik által képviselt nézetet az árja felsőbbrendűségről. Agnès Humbert művészettörténész is tagja volt a csoportnak, és memoárjából, amely Résistancecímmel jelent meg, sokat megtudhatunk a szabadságért harcolók bátorságáról és kitartásáról.

A témával kapcsolatban több könyvet is rendkívül érdekesnek találtam: Hélène Berr Journalcímű művét, amely a megszállást egy Párizsban tanuló zsidó egyetemi hallgató nézőpontjából írja le, és Ninetta Jucker Curfew in Pariscímű könyvét (amit sajnos nem adtak ki újra). Ninetta Angliából származott, és olasz férfihoz ment feleségül. A könyvben arról írt, hogyan sikerült a deportálások elől elmenekülniük Besançonba, ahol végül a megszállás alatt meghúzták magukat. Éltem a szabadsággal, és szerepeltettem a regényben egy valóban létező történelmi személyt: Franz Stock abbét, akit a „Börtönök arkangyala” néven is emlegettek. Német katolikus püspökként ő felelt a náci börtönökben, például a Mont-Valérien-erődben, a La Santéban és a Cherche-Midiben raboskodókért. Több mint kétezer kivégzésnek volt tanúja, és nagy kockázatot vállalva ételt, könyveket és üzeneteket szállított a raboknak.

A franciaországi zsidó gyerekek helyzete iszonyatos volt a háború alatt. Már a háború kitörésekor is százával éltek olyan zsidó árvák a gyerekotthonokban, akiknek szüleit meggyilkolták vagy bebörtönözték, és hamarosan sokkal többen csatlakoztak hozzájuk. A zsidó cserkészmozgalom, jótékonysági intézmények, helyi csoportok és egyének dolgoztak azért, hogy rejtegessék, majd átcsempésszék őket a biztonságosnak számító Svájc területére. Körülbelül hétezer zsidó gyereket sikerült megmenteniük, ám 1942 és 1944 között a nácik még így is több mint tizenegyezer gyereket deportáltak Auschwitzba. Legtöbbjük érkezéskor a gázkamrába került. A begyűjtésüket a francia rendőrség és csendőrség végezte, amire örök nemzeti szégyenként tekintenek a franciák.

Fontos, hogy emlékezzünk a múltra, akkor is, ha nagyon fájdalmas. E regény nagy részét abban az időszakban írtam, amikor kibontakozott Ukrajnában a háború, és az ellenállás és alárendelődés kérdésköre különös aktualitást nyert. Az a rombolás és vérontás, amely végbemegy az országban, mutatja, milyen árat kell fizetniük azoknak, akik ellenállnak a megszállásnak, de az embereket világszerte megérintette és inspirálta az ott lakók rendkívüli bátorsága.

Megdöbbentő, hogy a pusztítás és veszteség régi történetei újra lezajlanak több mint nyolcvan esztendővel később – és mégis, mellettük a régmúlthoz hasonlóan ma is megnyilvánul az emberség és jóság, a kiolthatatlan emberi szellem és lelkierő, amely a legnagyobb szükség idején mindnyájunkat összeköt.

Előhang

1939

Jacques tekintete körbejár az üres, poros, elhanyagolt üzlethelyiségen, és azonnal meglátja benne a lehetőséget. Az ingatlanügynök a bolt kedvező elhelyezkedéséről és a potenciális vevőkörről magyaráz, de Jacques agyát túlságosan lefoglalják a jövőről szóló fantáziaképek ahhoz, hogy oda tudjon figyelni. A faburkolatú, hatszögletű előcsarnokban áll majd a kassza, és esetleg néhány polc elegáns írószerekkel. Jobbról egy tágas helyiség nyílik, utcára néző, magas kirakatablakokkal; itt rendezi majd be a fő bemutatótermet, mert ez elég nagy hozzá, hogy a falakat végig bepolcozza, középre pedig, ha megengedheti magának, egy könyvritkaságokkal telerakott vitrin kerül. Itt-ott néhány széket is elhelyez, hogy a bámészkodók leülhessenek és olvashassanak, és lámpákat tesz mindenhová. A háttérben halk gramofonzene fog szólni. Az előcsarnoktól balra néhány lépcső vezet egy kisebb, otthonosabb helyiségbe, ahol egy hasas kovácsoltvas kályha áll. Itt majd a gyerekkönyvek kapnak helyet, és a padlón egy hívogató párnahalom várja a letelepedni vágyókat. Esetleg egy bemutatóállvány, amelyre néhány receptkönyvet tesznek ki, egy-egy különlegesen csábító étel leírásánál kinyitva. Jacques könyvesboltja valódi kincsesládika lesz: télen, amikor zuhog az eső, meleg és biztonságos, nyáron levegős és könnyed, idehozza majd a szellő a nyitott ablakokon át a tér túloldalán lévő boulangerie-ből1 a sülő kenyér illatát. A csendes, barátságos hangulat megnyugtatja majd a vevők zaklatott lelkét, ő pedig diszkréten a háttérbe húzódik, de mindig készen arra, hogy tanácsot adjon, ha kell, és bárkit addig hagy böngészni, amíg csak kedve tartja. Jacques meg akarja osztani a leendő látogatókkal azt az örömöt, amikor valaki olyan szerzőt fedez fel, aki mintha egyenesen az ő lelkéből szólna, és azt, amikor olyan történetbe feledkezhet bele, amely a való életnél is színesebb és izgalmasabb. La Page Cachée – A titkos könyvoldal – ez lesz az üzlet neve, mert Jacques jól ismeri a varázslatot, amire csakis egy könyv fedő- és hátlapja között bukkanhat rá az ember.

Korábban egy női kalapokat és harisnyákat árusító üzlet működött itt, közli az ügynök, de az özvegyasszony, aki a boltot vezette, nyugdíjba vonult, és Deauville-be költözött. A lakása, amely ugyanebben az épületben található, két szinttel feljebb, szintén kiadó, ha Jacques-ot esetleg érdekli.

– Igen – hallja a saját hangját, még mielőtt megkérdezné, mennyi a bérleti díj. – Mindkettőt kiveszem! – Hiszen maga a sors lépett közbe, hogy segédkezet nyújtson, és Jacques elérje az álmát, amit azóta dédelgetett, hogy öt évvel ezelőtt könyveket kezdett árulni: egy saját üzletet.

Addigra már beleszeretett Mathilde-ba, pedig csak egyszer beszéltek. Mathilde a Musée de l’Homme kurátoraként dolgozik a Diadalív, az Arc de Triomphe túlsó oldalán, de inkább tűnik filmsztárnak, mint tudósnak. A nő egyiptológiai témájú könyveket keresve tért be a könyvüzletbe, ahol Jacques korábban dolgozott, és beszélgetésbe elegyedtek, amit aztán Jacques napokon át újra és újra lejátszott magában. Ő biztosan nem mert volna közeledni Mathilde-hoz – a nő annál sokkal nagyvilágibbnak tűnt –, de könnyű volt beszélgetni vele a munkájáról, a különféle tervezett kiállításokról és a frissen felújított múzeumról. Az a célunk, hogy mindent összegyűjtsünk, ami az emberi lényt jellemzi, meséli Mathilde, hogy ugyanúgy ünnepeljük a különbségeket, ahogy a mindnyájunkat összekötő közös szálakat is. Jacques már tudja, hogy a nő még csinosabb, amikor felhevül: barna szemében lelkesedés ragyog, csoda szép vonalú szája mosolyra görbül. Jacques egyetért vele abban, hogy ez a cél különösen fontos ezekben a veszedelmes időkben, tekintve, ami Németországban folyik.

Hamarosan rendszeres látogatója lesz a múzeumnak, és Mathilde-dal barátság szövődik köztük. Gyakorta együtt fogyasztják el ebédre a bagettjüket a Trocadero Gardensben, miközben a szamoai társadalomról vagy a különféle indonéz törzsek felnőtté avatási rítusairól beszélgetnek. Jacques meglátogatja a nőt az irodájában, és virágokkal kedveskedik neki, vagy megajándékozza egy-egy újonnan megjelent könyvvel, amelyről úgy véli, Mathilde érdekesnek fogja találni, sőt egy pár kesztyűvel is, miután a nő a metrón felejti a sajátját. Éjszakánként Jacques arról ábrándozik, hogy karjába kapja Mathilde-ot, úgy viszi át a La Page Cachée küszöbén, annak ellenére, hogy a valóságban meg sem merné csókolni, nehogy tönkretegye a barátságukat.

Az üzlet egyre jobban alakul. Jacques barátja, Henri, asztalosmester, és történetesen éppen egy nagy városi házon dolgozik a Boulevard Haussmannon, amelyet lakásokra osztanak fel. Jacques-nak sikerül szereznie néhány gyönyörű, tölgyfából ácsolt, hosszú polcot, amelyeket Henri estéket és hétvégéket nem kímélve felállít a nagyobb helyiségben. Sőt, két polcon csúszó könyvtári létra is jár hozzájuk. A polcokat a padlótól a mennyezetig könyvek borítják majd, és Jacques pontosan tudni fogja, melyik cím hol található. Felhasználja a megtakarításait, és kölcsönt vesz fel egy banktól, aztán hosszú órákat tölt el a kiadók katalógusai fölött, és a nagykereskedőtől raktárkészletet rendel. Henri lecsiszolja és lelakkozza az üzlet padlódeszkáit, Jacques pedig a bolhapiacokat járja, hogy szőnyegeket és lámpákat szerezzen. Beköltözik a két emelettel feljebb lévő lakásba, ahol csak egy matrac van letéve a padlóra, ezenkívül összesen néhány edényből áll a felszerelés. Az üzletbe vezet egy hátsó bejárat is az épület földszintjéről, ezért napokat is eltölthet anélkül, hogy az utcára lépne. Egy kóbor cirmos macska minden reggel felbukkan, és nyávogva ételt követel; Jacques Milou-nak kereszteli el, és helyet ad neki egy kosárban a vaskályha mellett.

A könyvesbolt hamarosan megnyit. Jacques azon tűnődik, megvallja-e Mathilde-nak az érzéseit. Úgy tűnik, a nő kedveli; most már több kiállítást megnéztek együtt, voltak moziban, palacsinta és breton almabor mellett beszélgettek a délnyugat-afrikai busmanok barlangrajzairól. Hasonló a humorérzékük, ugyanúgy aggasztja őket a fasizmus térnyerése, és ugyanúgy felháborítja őket a zsidók üldözése. Ha Mathilde nem lenne ennyire szép nő, Jacques-nak talán könnyebb lenne vallomást tennie, de ugyan hogy érdekelhetné egy ilyen rendkívüli nőt a rövidlátó, asztmás könyvárus, a maga bizonytalan jövőjével? Mathilde-nak már biztosan elege van az utána kajtató férfiakból. Jacques-nak mégis valamiképpen bátorságot ad a könyvesbolt. Eddig még nem említette meg a nőnek a La Page Cachée-t, mert meg akarta várni, míg minden elkészül, mielőtt megosztja vele a titkos szenvedélyét, de úgy érzi, ha nem mesél a nőnek róla hamarosan, egyszerűen szét fog robbanni.

Egy langymeleg tavaszi estén, amikor a cseresznyefák épp virágba borulnak, elmegy Mathilde elé a múzeumhoz munkaidő után. Miközben a Diadalív felé sétálnak, Jacques megacélozza magát, és mesélni kezd a jövőbeli álmairól. Mathilde figyelmesen hallgatja, tudatában van, milyen jelentőségteljes pillanat ez, és láthatatlan villám cikázik közöttük a levegőben. A város látványosságai és hangjai eltűnnek, és Jacques hirtelen kettesben marad a nővel, akivel az oldalán le szeretné élni az életét. Közelednek a Place Dorée felé, ahol a díszes lámpaoszlop fénye úgy ragyog keresztül a ködön, mint egy világítótorony jelzőfénye. A La Page Cachée ablakában lámpa világít, és a frissen festett aranybetűk csillognak az ajtó fölött. Jacques a kulcsával idegesen matatva kinyitja a zárat, és int Mathilde-nak, hogy lépjen be. Az üzlet pontosan olyan, amilyennek sok hónappal ezelőtt megálmodta: békés oázis, teli történetekkel, amelyek arra várnak, hogy valaki meghallgassa őket.

Mathilde csendben járja végig az összes helyiséget, szemügyre vesz minden részletet, miközben Milou a lábszára körül tekereg, és Jacques visszatartja a lélegzetét. A nő időnként levesz egy-egy könyvet a polcokról, hogy megnézze a borítót vagy végigfuttassa az ujját a dombornyomásos bőrbe kötött gerincen. Ő a harmadik ember, aki teljes pompájában látja az üzletet, Jacques és Henri után.

– Ez gyönyörű – állapítja meg végül Mathilde, és a szeme úgy ragyog fel, hogy Jacques tudja, eljött az idő, hogy megcsókolja. Két karjával átöleli karcsú derekát, és közelebb vonja magához a nőt, akinek az ajka pontosan olyan lágy és finom, mint a képzeletében volt.

– Attól a pillanattól szerelmes vagyok magába, drága Mathilde, amióta először megláttam – bukik ki belőle, amikor újra meg tud szólalni. – És nem baj, tudja, nem számítok rá, hogy ön is ugyanígy érez, de el akartam mondani. Éjjel-nappal csak magára tudok gondolni. A világ megváltozott, amióta tudom, hogy maga is benne él, és amikor együtt vagyunk, én is átváltozom. Ha magával vagyok, úgy érzem, bármire képes vagyok. Ez az üzlet is – mutat körbe a helyiségben – maga miatt létezhet. Ez az egész önnek szól.

Mathilde rámosolyog, és Jacques arca megkönnyebbülten felragyog. Legalább most már a nő is tudja, hogyan érez iránta, és nem tűnik úgy, mintha túlságosan elszörnyedt volna.

– Ó, Jacques – feleli Mathilde, mélyen a férfi szemébe nézve. – Biztosan észrevette, hogy én is szerelmes vagyok magába, igaz?

– Tényleg? – hitetlenkedik Jacques.

– Tényleg! – Mathilde felnevet. – Hogyne lennék? Maga okos, kedves, és bármiről tudunk beszélgetni. Ugyanannyira érdekli, mit gondolok, és ki vagyok, mint a külsőm. Lelki társak vagyunk. Még sohasem találkoztam senkivel, aki ilyen jól megértett volna. – Rövid időre a kezébe fogja Jacques arcát. – És ezek a gödröcskék ellenállhatatlanok.

Újra megcsókolják egymást, és a Föld mintha megszűnne forogni. Jacques mindent megkap, amire valaha vágyott – karnyújtásnyira tőle a mennyország –, és az örömébe épp csak szemernyi rémület vegyül: nehogy a boldogság annyira rendkívülinek bizonyuljon, hogy ne legyen tartós, mert az istenek, akik váratlanul rámosolyogtak, mégis meggondolják magukat.

Nem sokkal ez után a varázslatos este után betesz egy üveg pezsgőt a hátizsákjába, meg a nagyanyja eljegyzési gyűrűjét a zsebébe, aztán a Sacré Cœur lépcsőjén ülve megfogja Mathilde kezét, és megkérdezi tőle, lesz-e a felesége. Párizs a nyári hőségben vibrálva terül el a lábuk előtt.

– Igen! – Mathilde egyszerre nevet és sír. – Igen! Nagyon boldog lennék.

Szeptember elején a városházán esküdnek örök hűséget egymásnak, aztán ugyanazon a héten vasárnap egy egyszerű templomi szertartás keretében, két mise között. Amikor kilépnek a templomkapun át a napfénybe, hangos harangzúgás fogadja őket, és megtudják, hogy Nagy-Britannia és Franciaország is belépett a háborúba Németország ellen. Ez Jacques életének legjobb és legrosszabb napja; a félelme, hogy elveszíti Mathilde-ot, ugyanakkorára duzzad, mint a nő iránt érzett szerelme, ami végtelen.

– Nem tudom elviselni a gondolatot, hogy a sors elválasszon minket – mormolja aznap éjjel, végigfuttatva ujjait Mathilde csigolyáin. – Olyan fontos vagy számomra, mint a levegő, amit belélegzek. Hogyan is létezhetnék nélküled?

Mathilde elhúzódik tőle, hogy az arcába nézhessen.

– A szívem mindig a tiéd lesz, Jacques, akkor is, ha épp nem vagyunk együtt. Talán el kell szakadnunk egymástól, de soha ne kételkedj bennem. Szeretlek, egész testemmel-lelkemmel, és ez sosem változik.

– Csitt. – Jacques a nő ajkára teszi a kezét. Nem áll készen ilyen szavakra, még nem.

A következő hónapokban Franciaország visszafojtott lélegzettel figyeli, hogy Hitler hol és mikor támad. Jacques-ot az asztmája miatt katonai szolgálatra alkalmatlannak nyilvánítják, ami miatt szégyenletes megkönnyebbülés lesz rajta úrrá, de Henrit besorozzák, és elutazik a kiképzőtáborba. Tavasszal a német csapatok Belgiumon és Luxemburgon keresztül előretörnek; aztán májusban áthatolnak a francia védelmi vonalon, és végigsöpörnek az országon, eljutva a tengerpartig. Június elején a Luftwaffe bombázni kezdi Párizst, és a városból tömegesen menekülnek az emberek.

– Nem kellene nekünk is elmennünk? – kérdezi Mathilde. – Lakhatnánk az unokafivéremnél, Pierre-nél Provence-ban.

– És itt hagyjuk Párizst a németeknek? – kérdez vissza Jacques. – Nem tehetjük meg, hogy elfutunk, és veszni hagyjuk az otthonunkat. Maman sincs elég jó állapotban az utazáshoz. – Jacques anyját egy ideje gyomorbántalmak gyötrik, és drámaian lefogyott.

Amerre csak néz az ember, mindenhol menekülőket lát, akik autón, biciklin, talicskán és kézikocsin cipelik a holmijukat, eltorlaszolva az utakat hosszú sorokban veszteglő járműveikkel. A menekülőknek nincs hová menniük, nincs elég élelmük, és nincs határozott úti céljuk – csak kétségbeesett tébollyal rohannak dél felé, mielőtt a németek megérkeznek. A káoszban családok tagjai szakadnak el egymástól, idősek és gyerekek halnak meg a kimerültségtől, a kiszáradástól, vagy a balesetekben, amit a tumultus okoz. Az emberek kirabolják egymást, és vérre menő harcokat folytatnak éjszakai szállásért. A levegőből bombák hullanak rájuk, és géppisztolytűzzel tizedelik meg őket.

Az újságok beszámolóit olvasva Jacques és Mathilde megkönnyebbülnek, amiért maradtak. Jacques anyja hamarosan odaköltözik hozzájuk a lakásba. Az orvos megerősíti a gyanújukat: az asszonynak gyomorrákja van, és már nem sok ideje van hátra. Nem élne túl egy utazást, de Jacques egyébként sem hagyná ott a La Page Cachée-t, hogy a nácik fosztogató karmai közé kerüljön, és Mathilde is elhatározza, hogy addig dolgozik a múzeumban, amíg csak lehet.

Júniusra a francia hadsereg összeomlik, és a kormány tagjai elhagyják Párizst. Pétain marsall bejelenti, hogy a várost nem védik tovább, és néhány nap múlva Jacques és Mathilde elsétálnak a Diadalívhez, ahol egymás kezét fogva figyelik, hogyan masíroznak be a német csapatok. Gyalogosan, lóháton, tankokon, teherautókon és limuzinon. Mindenfelé hemzsegnek a szürkészöld uniformist viselő fritzek (bár mostantól sértőnek számít a kifejezés), az utcatáblákat német feliratok váltják fel, és mindenfelé horogkeresztes zászlókat tűznek ki az erkélyekre és a középületekre. A megszállás kezdetén felgyújtják az olaj- és benzinkutakat, így a várost sűrű köd üli meg, ami után koromfekete, piszkos eső hullik a járdákra, és sötétre színezi, síkossá teszi őket. Jacques fejében az jár, hogy Párizs gyászol; az ég fekete könnyeket hullat. Az utcák kísértetiesen elnémulnak, mert a madarak mostanra elpusztultak a szennyezett levegőtől, az emberek pedig annyira félnek, hogy a lakásukból sem merik kitenni a lábukat.

– Te is hallottad? – kérdezi egy nap Mathilde, amikor hazarohan a munkából. – Pétain fegyverszünetet kért a németektől! Harc nélkül feladja. E pillanatban szégyellem, hogy francia vagyok.

Ez a nemzet szégyene, bár senki sem meri hangosan kimondani. Éjszakánként szigorú elsötétítési rendelet van érvényben, kijárási tilalom lép életbe, az üzletek bezárnak, nem járnak a buszok; még az órák is a német időt mutatják. Csak az egy ütemre lépő, szegecses csizmák dobogása és a katonadalok törik meg a csendet. Ein, zwei, drei. Halt!A Champs-Élysées-n díszlépésben masírozó katonák látványától Mathilde-ot elfogja a düh, miközben Jacques olyan reménytelenül szomorúnak érzi magát, mintha egy fekete kesztyűs kéz markolná a szívét.

De legalább udvariasak a németek, jegyzi meg Madame Bourdain, az épület házmestere. A katonák fegyelmezettek; nem fosztogatnak, nem követnek el tömeges erőszakot a nőkön, és nem terrorizálják a lakosságot. Meglehet, dohányoznak a metrón, és meztelenül fürdenek a Szajnában, de úgy tűnik, mintha élveznék, hogy Párizsban lehetnek, ráadásul sokuk magas, jó testfelépítésű és tagadhatatlanul jóképű. A következő napokban a város mintha visszatérne valamiféle bizarr, de normális kerékvágásba. A korábban délre menekülők közül sokan szégyenkező arccal visszaszivárognak, hogy új életet kezdjenek az új rezsim alatt. Henri is megjelenik, mert sikerül elszöknie az elzászi erdőkön át, és saját utat keresve hazatér – sok katonatársától eltérően, akiket németországi hadifogolytáborokba hurcolnak. Pétain egy bábkormányt irányít a szabad zónából, Vichyből, amely a nácik utasításait hajtja végre.

Az ember azt hinné, a fritzeket Párizsban leginkább a bevásárlás érdekli. A valutaárfolyamot a saját kényük-kedvük szerint változtatják, ezért minden olcsó, és úgy tűnik, mintha a fejükbe vették volna, hogy kiürítik a boltokat. Kevés katonatisztet látni, aki ne cipelne a hóna alatt egy vagy épp három csomagot, a hordároknak rengeteg dolguk akad a vasútállomásokon, és legtöbbször óriási halom holmit kell felpakolniuk a kocsijukra, hogy a Németország felé induló vonatokra felrakodják. Olyan nehéz benzinhez jutni, hogy az utcákon egyáltalán nem lehet személygépkocsit látni, de teherautót annál többet, amelyek a lefoglalt lakásokból származó szőnyegeket, bútordarabokat, festményeket, finom textilneműket, ruhákat és ékszereket szállítják el. Párizs kivérzett; a nácik normandiai vajat lakmároznak, hozzá Toulouse-ból hozatott kolbászt, és Loire menti borokkal öblítik le. Hitler kijelenti, hogy egyszer el kell látogatnia ide minden katonájának, és a sereg tagjait teherautókkal szállítják az Eiffel-toronyhoz, a Notre-Dame-hoz és a Sacré Cœur-bazilikához, ahol lefotóztatják magukat, és ajándéktárgyakat vásárolnak az utcai árusoktól. Jacques újra kinyitja a boltját, és felfedezi, hogy létezik egy nyereséges új termékcsoport: képeslapokat és útikönyveket is árulni kezd. Mathilde szerint nem volna szabad kiszolgálnia a németeket, de ugyan, mi előnyük származna abból? Duvaléknak túl kell élniük ezt az időszakot valahogy, ráadásul Maman gyógyszereire is csillagászati összegeket költenek.

Jacques lassan csordogáló napjai végtelenül hosszúra nyúlnak, mintha megbénítaná a szomorúság, de Mathilde szívét düh tölti be, ami nyugtalan energiaként járja át. Jacques-kal suttogva vitáznak éjszakánként, hogy Maman ne hallja. Az élet megnehezedett: az ételadagokat jegyre adják, és a nők órákat állnak sorba az üzletek előtt, hogy meg tudják vásárolni azt a keveset, ami van. Aztán egy napon Mathilde beront a hálószobájukba, szemébe újra visszaköltözött a régi fény. Angliából sugárzott rádióközvetítést csípett el, amiből kiderül, hogy a brit légierőnek sikerült feltartóztatnia a Luftwaffét, és egy De Gaulle nevű francia tábornok arra buzdítja honfitársait, hogy szálljanak harcba a nácik ellen.

– Hallanod kellett volna! – dobja le magát Mathilde az ágyra.– Ahelyett, hogy mindent Hitler kezébe adnánk, inkább arra bátorít minket, hogy fogjunk össze, és lázadjunk fel. Végre olyan vezetőnk van, aki ér is valamit!

És a rémület apró csírája, amely egy ideje gyökeret vert Jacques gyomrában, hirtelen szárba szökik, kihajtanak belőle az elkeseredettség kusza indái, körbefonva és szorongatva a szívét meg a tüdejét, olyan erővel, hogy levegőt is alig kap. El fogja veszíteni ezt a drága feleséget, a legnagyobb kincsét. Mathilde bátor és szenvedélyes, és ez a szenvedély veszedelmes.

– Nem. – Jacques hangjába kemény élt vág a félelem. – Nem fogom meghallgatni, és neked sem kellene. Ha a németek rájönnek, letartóztatnak, és akkor isten tudja, mi történne. Szabadulj meg attól a rádiótól, mielőtt a szomszédok meghallják! Kérlek, Mathilde! Nem éri meg a kockázatot.

Aznap éjjel Jacques alig alszik egy szemhunyásnyit, és Mathilde álma sem nyugodt. Hajnalban fel is kel, kimegy a konyhába kávét főzni, és Jacques is hamarosan követi.

– Kell, hogy éljen bennünk a remény – jegyzi meg a nő –, máskülönben nincs értelme az életünknek. Nem bírom elviselni, hogy a nácik azt tesznek, amit csak akarnak. Ezt megérted, igaz?

Jacques nem tud megszólalni. Rátör az érzés, hogy máris elvesztette Mathilde-ot. Szorosan magához öleli, az állát megtámasztja a nő feje búbján, és együtt nézik, hogyan kel fel a nap a párizsi háztetők fölött – a szívüknek legkedvesebb város oly ismerős e pillanatban, és egyszerre olyan idegen.

Tartalom

A szerző megjegyzése

Előhang

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Vereckei Andrea

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Montserrat – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License