Rita Baker

––––––––

Út a belső

valóságig

––––––––

ÁRNYÉKSZELÍDÍTŐ I.

––––––––

Ecorex 2024

Tartalomjegyzék

Címlap

Út a belső valóságig - Árnyékszelídítő I.

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Epilógus

A szerzőről

A regényben szereplő módszerek

Előkészületben

ISBN 978-615-02-0686-8

A regény szereplői kitalált személyek. Bárminemű egyezőség valós személyekkel vagy a történetükkel, pusztán a véletlen műve.

Szerkesztő: Kalayci Adrienn

Borító: Földi Bianka

––––––––

Copyright © Rita Baker, 2024

––––––––

Kiadja: Ecorex Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földi Pál

––––––––

www.ritabaker.hu

foldine@ecorex.hu

Prológus

Laura félelemmel vegyes csodálattal figyelte a borzongató mélységet a Dingli-sziklák egyik kiálló szirtjén, miközben körülötte mindenhol turisták zsibongtak. Várták a megkapó jelenséget, amikor a tenger sötétje elnyeli a narancssárgán izzó napkorongot. Ezért a néhány percért utaztak ide a magával ragadó végtelen semmibe legalább félórás zötyögős úton.

Fény és árnyék örök játéka évezredek óta rabul tudja ejteni az emberiséget, Laura mégis hosszú éveken át menekült a sötétség elől.

Próbált visszaemlékezni, vajon mikor ismerte fel, hogy az árnyakat nem kizárni kell az életéből, hanem megvilágítani. Mikor jött rá, hogy mélység nélkül nincs magasság? Nem tudta felidézni. Talán nem is egyetlen pillanat volt, lassan, észrevétlenül kúszott be szívébe a bizonyosság: a földi lét sokkal színesebb, összetettebb, mint azt ő valaha is gondolta, és sokkal fontosabb dolgok rejtőznek az életnek nevezett misztérium mögött, mint azok a célok, amikért ő foggal-körömmel küzdött korábban. Mennyivel jobb lett volna, ha nem fájó események hatására érti meg mindezt! De talán elkerülhetetlenek voltak a tévutak és bukkanók, a leckéket meg kellett tanulnia. Aminek meg kell történnie, az megtörténik, mondaná a barátnője. Talán igaza van, mosolyodott el Laura.

A várt pillanat bekövetkezett. Néhányan tapsoltak, akár egy színházi előadáson. Micsoda arrogancia szunnyad az emberi lélek mélyén! Mintha neki menne le a nap, s érte kelne fel. Sőt, miatta létezne az egész világ!

A turisták kezdtek elszállingózni. Rosszul tették, hisz még csak ezután jön a java. Hamarosan a rózsaszín, kék és narancssárga végtelen színkombinációja festi meg az eget utánozhatatlan művészi alapossággal és kreativitással. Laura már számtalanszor végignézte egészen addig, amíg az utolsó kis fényfoszlány is elbújt valamelyik szikla repedésébe. Olyankor sűrű sötétség ölelte körül itt, távol minden városi fénytől.

Megint eszébe jutott régi élete. Akkor még igyekezett elkerülni a hasonló helyzeteket, nehogy a kínzó magánnyal kelljen szembesülnie. Most termékeny egyedüllétnek élte meg ezeket a perceket. A legnagyobb teljességet itt tudta megélni, a legjobb ötletei is ezeken az alkalmakon születtek, miközben a természettel tökéletes egységet alkottak.

Nem bánta, hogy a többiek elmentek, legalább senki sem zavarta ebben a meghitt órában, nyugodtan elmélkedhetett.

Mikor is kezdett másképp gondolkodni? Talán örökre homály fedi.

Arra a viharos délutánra viszont világosan emlékezett, amikor az egész elkezdődött, még 2007-ben. A fekete hétfő, utólag így nevezte el magában azt a különleges napot.

Első fejezet

Hatalmas felhőszakadás zúdult a magyar fővárosra szeptember dekádján a 2007-es évben. Az ég teljesen elsötétedett ebéd után, villanyt kellett kapcsolni az irodákban. A csatornák nem győzték nyelni a vizet, néhány gyalogos rémülten menekült be a legközelebbi boltba vagy étterembe. A hömpölygő áradatban elakadt autók dudájának zaja hallatszott mindenfelől, és zavarodott kiabálás szűrődött át az eső zuhogásának robaján. Néhány perc alatt feje tetejére állt a világ, mintha az időjárás is jelezte volna, hogy valami nincs rendben, de Laura nem figyelt az ilyen jelekre. Akkor még nem.

Késő délután, amikor Laura belépett egy patinás kávézóba, még mindig esett az eső, de az utcákon már helyreállt a rend. Esernyőjét összezárta, és próbálta lerázni róla a konokul kapaszkodó esőcseppeket.

Megigazította vállig érő gesztenyebarna haját, végigsimított tökéletes alakjára feszesen simuló galambszürke szoknyáján, majd fürkésző tekintettel pásztázta végig az antik körasztaloknál ülő vendégeket. Megpillantotta az ismerős szőke hajfürtöket, és elmosolyodott.

Lilla a telefonján pötyögött valamit. Csak akkor nézett fel, amikor Laura mellé lépett, és ráköszönt.

Több mint egy hónap telt el az utolsó találkozásuk óta. Laura ritkán ért rá a munkája miatt, de Lilla elfogadta ezt. Nyolc éve, egy tanfolyamon találkoztak először. Véletlenül egymás mellé ültek le, és az első pillanattól kezdve egy hullámhosszon voltak. Lilla meg volt győződve róla, hogy előző életükben is jóban voltak. Laura viszont nem hitt a lélekvándorlásban. Ez volt az egyik a néhány kérdéskörből, amiben nem értettek egyet, a legtöbb dologban azonban hasonló volt a véleményük. Laura szerint az azonos életszemlélet volt az oka annak, hogy olyan jól megértették egymást, és nem valami előző életben megélt közös tapasztalat.

Laura lendületesen huppant bele a kényelmes bőrfotelba.

– Mi újság az irodában? – érdeklődött barátnője jól menő könyvelőirodája felől.

– Csak a szokásos – legyintett Lilla. – Egy emberem megint felállt, kereshetek újat. Jövő héten lesz egy NAV ellenőrzésem, múlt héten jött két új ügyfél, a régiek meg kavarnak. Semmi extra. Dögunalom –zárta le a témát. Figyelme a jóképű pincérre vándorolt, aki elegáns mozdulatokkal éppen az asztalra helyezte a korábban rendelt két kapucsínót.

– Izgalmas híreim is vannak! – élénkült fel amint újra kettesben maradtak. Vidám csacsogása hamarosan betöltötte az ablak melletti mélyedést. Beszámolója egy új pasiról szólt. Nemrég vált el, és most teljes gőzzel vetette bele magát a szabadság adta lehetőségekbe. Laura figyelmesen hallgatott, néha egy „ühüm” és „ajha” is elhagyta a száját.

Egy óra intenzív csevegés után kezdett kifulladni a téma.

– Veletek mi a helyzet? – kérdezte Lilla hirtelen. Nagy kék szemeit barátnője arcára tapasztotta, és közelebb húzódott hozzá.

– Semmi – a hangulati skála mutatója hirtelen nagyot zuhant.

– Megint összevesztetek?

– Dávid szerint csak én veszekszem – vonta meg a vállát Laura.

– Mi történt?

– Tegnap megint vasárnapi ebéden voltunk az anyjánál. Az a banya pedig ismét rákezdte a szokásos dumáját. Dávid meg csak ült, mint a sülthal. Sosem véd meg az anyjától. Ha szeretne, megvédene.

– Azért ez egy kicsit bonyolultabb – felelt Lilla. – Egyébként is, miért Dávidnak kellene megvédenie téged? Nem úgy ismerlek, mint aki ne tudná magát bármilyen helyzetben megóvni.

– Nem azért kell megvédenie, mert én nem tudom magam. Csak tudni akarom, hogy figyel rám és törődik velem. De már egyáltalán nem érzem. Néha nagyon elegem van az egészből. Talán jobb lenne külön.

– Azért még nem szoktak elválni, mert időnként van egy kis veszekedés.

– Időnként? Már szinte heti rendszerességgel összeveszünk valamin. Ezt nem nevezném időnkéntinek! És kis veszekedésnek sem!

– Nem is beszéltek?

– Beszélünk pár szót, de csak teljesen közömbös, hétköznapi dolgokról.

– Az is valami.

– Hát nekem kevés. Szerintem nem is illünk össze.

– Ezt miből gondolod?

– Például én korán kelő vagyok, ő meg lusta. Én igyekszem odafigyelni az egészséges étkezésre, ő mindenfélét össze eszik. Mondjuk így sem hízik meg, de az mindegy. Egyáltalán nem kitartó. Én rendszeresen sportolok, ő csak hébe-hóba csinál valamit. Én karriert építek, ő meg csak dolgozgat. Semmit sem tud teljes erőbedobással csinálni. Kivéve a hobbijait, biliárdozni meg bowlingozni például mindig van ideje.

– Azért, mert másképp csináltok dolgokat, még nem biztos, hogy nem illetek össze.

– Az lehet, de más is van. Amikor valamit elmondok, kioktat, ahelyett, hogy csak meghallgatna. Az anyja egyfolytában ugráltatja, ő meg minden szóra pattan. Bezzeg nekem nem! Csak az számít, amit az anyja mond, én nem is vagyok fontos neki.

– Azt azért nem hinném. Amúgy mi az a sok hülyeség, amit az anyósod folyton kántál?

– Nem kéne állandóan dolgoznom, inkább otthon kellene lennem többet, főzni a férjemnek, gondoskodni róla, foglalkozni a háztartással, gyereket szülni, meg hasonló hülyeségek.

– Szerinted Dávidnak mit kellett volna mondania erre?

– Azt, hogy neki így vagyok jó.

– Mi van, ha ő is arra vágyik, hogy többet legyél otthon?

– Akkor miért nem mondja?

– Merné? – Lilla mélyen barátnője sötétbarna szemébe nézett.

– Te mindig Dávidot véded! Akkor is az ő pártján voltál, amikor azon vesztünk össze, hogy nem vállalta el az osztályvezetői pozíciót.

– Nem éreztem, hogy állnom kellene bárkinek a pártján.

– De hogy lehet egy ilyen lehetőséget visszautasítani!?

– Miért nem fogadod el a döntését? Lehet, hogy ő nem akar reggeltől estig dolgozni, mint te.

– Már megint őt véded.

– Lehet. Tudod, azt látom, hogy Dávid sokkal többet megtesz érted és a kapcsolatotokért, mint amennyit Tomi hajlandó volt értünk.

– Szóval szerinted is én vagyok a hibás, amiért nem működik.

– Nem. Egyáltalán nem gondolom, hogy bármelyikőtök hibás lenne. Minden kapcsolatban vannak hullámvölgyek. De azok maguktól ritkán múlnak el. Egy jó párkapcsolatért meg kell dolgozni.

– Ajha, már szakértő lettél? – húzta el a száját Laura, és nem bánta, hogy hangjából sütött a gúny.

– Hidd el, nem keveset foglalkoztam a témával. Szerintem a ti kapcsolatotok még menthető.

– Ezt meg te miből látod? – Laura egyre ingerültebb lett. Kezdte fárasztani a beszélgetés.

– Abból, ahogy Dávid rád néz. Meg ti még tudtok beszélgetni, közös programot csinálni.

– Na persze, a közös program többnyire az, hogy elmegyünk az anyjához!

– Akkor szervezz valami mást!

– Mért pont én? Ő is szervezhetne. Miért én erőlködjek mindig? Szerintem sokkal egyszerűbb lenne elválni, és ...

– Megtalálni a herceget fehér lovon?

Laura elengedte füle mellett a csipkelődő megjegyzést, és kibámult az ablakon, úgy folytatta:

– Olyan kapcsolatra vágyom, amiben tudom, hogy a párom szeret. Érezni akarom, hogy én vagyok neki a legfontosabb a világon.

– Laura, én biztos vagyok benne, hogy Dávid szeret téged.

– Nem hiszem. Nem érzem.

– Miből éreznéd?

– Nem is tudom. Azt csak úgy érzed. Mondjuk csináljon valamit értem, ami nem vall rá. Beszélgessen velem, de úgy, hogy figyel is rám, nem pedig csak az észt osztja. Vagy mondjuk öleljen meg minden nap, akár többször is.

– Ennyi? Beszélgessen és öleljen meg? Szerintem ezt Dávid is meg tudja csinálni, ha elmondod neki.

– Az nem ugyanaz. Ne azért csinálja, mert mondom! Érezze meg, hogy mire van szükségem – magyarázta egyre türelmetlenebbül. Úgy érezte, elbeszélnek egymás mellett. Mintha Lilla direkt nem akarná most megérteni, pedig máskor mindig támogatni és bíztatni szokta.

– Laura, ez nem így működik. Vannak dolgok, amiket meg kell mondani a másiknak. Meg kell tanítani neki, hogy neked mi lenne jó. Olyan pasi nincs, aki minden gondolatodat kitalálja.

– Azt te honnan tudod? – kérdezte Laura ellenségesen. Elege volt abból, hogy mindig mindenki ki akarja oktatni. Tessék, most még a legjobb barátnője is, aki általában megértő és segítőkész. Igenis van olyan pasi, akire vágyik. Tudja, mert már tapasztalta. De ezt most nem akarta Lilla orrára kötni.

A pincér a legjobbkor kérdezte meg, hogy hozhat-e még valamit, megtörve ezzel a hirtelen beállt kínos csöndet.

Csak a számlát kérték.

Lilla az asztalon maradt csészéket kezdte igazgatni, nem nézett barátnőjére. Megköszörülte a torkát, mielőtt újra megszólalt.

– Ne gondold, hogy a válás olyan egyszerű – hangja szokatlanul visszafogott volt. – Ha lehetne, visszacsinálnám.

Laura felkapta a fejét.

– Ez most komoly?

– Igen, teljesen komoly.

– Ezt még sosem mondtad.

– Nehéz bevallani, ha rosszul döntesz.

– Azt hittem, élvezed a szabadságot.

– Néha igen, de sokat sírok esténként. Nehéz a magánnyal szembesülni. Hiányzik az állandó társ, akire lehet számítani. Igaz, Tomira az utóbbi időben már nem lehetett, néha mégis bánom, hogy nem tettünk meg mindent a kapcsolatunk megmentéséért.

– Sajnálom. Ezt nem tudtam – Laura megsimogatta Lilla kezét. Meglepte barátnője őszinte vallomása, ingerültsége teljesen elmúlt.

– Nem érdekes, nem a te hibád – Lilla ismét mosolygott. – De te ne hamarkodd el!

– Jó. Bár nem tudom, mit tehetnék.

– Miért nem mentek el párterápiára? Mi sajnos ezt kihagytuk. Pedig Zsuzsiéknak segített.

– Hülyeség! Különben is, Dávid tuti nem jönne el. Marhaságnak tart minden ilyesmit.

– Akkor menj el terápiára te! Nekem sokat segített a válás után. Kár, hogy nem előtte mentem.

– Jaj, hagyjál! Már te is ezzel jössz? A nővérem is folyton ezzel piszkál!

– A nő-vé-red? – Lilla hangjából sütött a felháborodottság. – Nyolc éve ismerlek, és egyszer sem említetted, hogy van nővéred!

– Ne haragudj. Nagyon ritkán beszélünk.

– Azért akkor is mondhattad volna!

– Igen, tudom. Csak nem szeretek a testvéremre gondolni, mert nehéz időszakot juttat eszembe.

Lilla fürkészve nézte barátnőjét.

– Sosem beszélsz a múltbéli dolgokról. Néha úgy érzem, mintha titkolnál valamit. Tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz.

– Tudom – Laura nagyot sóhajtott. Talán tényleg el kellene mesélnie Lillának mi történt sok évvel ezelőtt. Igen, el fogja mondani. Valamikor, de nem most. Lassan kezdett újra beszélni – Ne haragudj, annyira nehéz beszélnem róla. Még gondolni sem akarok rá.

Telefoncsörgés éles hangja törte meg a meghitt hangulatot. Pár másodpercbe telt, mire Laura felfogta, hogy az ő mobilja csörög.

– Bocsi, elfelejtettem lehalkítani – nyúlt a készülékért, hogy kinyomja.

Érezte, hogy kiszalad a vér az arcából, ahogy meglátta, ki hívja.

– Mi van? Ki az?

– Semmi, nem érdekes.

– Vedd fel nyugodtan!

– Nem, nem érdekes, majd visszahívom.

A mobil újra csengett. Laura ismét kinyomta a hívást, lenémította a telefont, majd jó mélyre süllyesztette a táskájában. Látta, hogy Lilla próbálja meglesni a kijelzőt, de úgy tett, mintha nem vette volna észre.

Beszélgetésük formálissá vált, a meghitt csevegés hangulata elillant. Laura csak kurta mondatokban válaszolt barátnője kérdéseire, egyáltalán nem sikerült palástolnia, hogy máshol járnak a gondolatai. Érzékelte, hogy Lilla ettől egyre feszültebb, de még mielőtt szóvá tehette volna, Laura az órájára nézett, és közölte, hogy mennie kell. Szinte menekült a fürkésző pillantások elől. Tudta, hogy magyarázattal tartozik barátnőjének, de most nagyon nem volt hozzá kedve.

Odakint előhúzta a telefonját. Négyszer hívta Edit, a nővére. Mi lehet olyan fontos? Ennyiszer nem szokott hívogatni. Nem akart most beszélni vele. Igazából sosem akart, de most különösen nem. Furcsa feszültséget érzett, mióta egyáltalán szóba került a nővére.

Majd otthonról visszahívom, döntötte el, és visszadobta a telefont a táskájába.

––––––––

Nem sokkal később Laura belépett társasházi lakásuk hatalmas nappaliba nyíló ajtaján. A nappalival egy légtérben volt az étkező és a konyha is, így egyből látta, hogy férje már hazaért. Épp kávét kortyolgatott a konyhapultnál, miközben telefonján nézett valamit.

– Szia Laura, beszélnünk kell! – sietett feleségéhez, és egy puszit nyomott az arcára. Fél fejjel magasabb volt Lauránál, rövid barna haja jól illett markáns arcához.

– Rendben, hallgatlak – Laura ledobta valódi bőrből készült táskáját az előszobát helyettesítő polcra és kibújt a magassarkúból.

– Gyere, ülj ide mellém – mondta Dávid, és finoman a kanapé felé húzta a nőt. Barna szemei csillogtak, ahogy feleségére tekintett.

Laura furcsán nézett férjére, nem szokott ilyen színpadias lenni.

– Mi az? – kérdezte kissé nyersen.

– Délután hívott Edit.

– Oké, majd beszélek vele. Engem is keresett, csak még nem volt időm visszahívni – csattant fel Laura. Elege volt abból, hogy férje folyton megpróbálta őket egymás felé terelni. Már százszor kérte, hogy ezt hagyja abba. Őket nem lehet kibékíteni, mert nincsenek összeveszve. Egyszerűen csak nincsenek jóban. Arra nem is emlékezett, hogy miért és mióta, mintha már gyerekkorukban sem lettek volna igazán jó testvérek. Később rosszabb lett, legalábbis szerinte. Nővére meg Dávid pedig próbálták úgy beállítani, mintha csak ő lenne az oka a megromlott kapcsolatnak.

– De...

– Hagyj minket békén, majd beszélünk, amikor akarunk! – dörrent rá a férjére.

– Rendben, valamit mégis muszáj elmondanom.

Laura meglepődött, milyen lágy a férfi hangja, nem így szokott reagálni a dühkitöréseire.

– Oké. Hallgatlak – mondta lehiggadva.

A férfi egy darabig tétovázott, mintha nem tudná, hogy kezdjen neki, aztán egy szuszra elhadarta:

– Azért keresett Edit, mert ma délután meghalt a nagymamád.

– Mi? – Laura úgy érezte, mintha egy nagy kalapáccsal alaposan fejbe ütötték volna.

– Reggel a szomszéd néni hívott mentőt, mert látta, hogy összeesett az udvaron. Bevitték a kórházba, de pár óra múlva meghalt. Agyérgörcsöt kapott. – Dávid magyarázó szavai messziről jöttek.

Laura szótlanul ült egy darabig. Előre meredt, látszólag a fényes járólapokat vizsgálta, de nem is látta őket. Nagyi mosolygós arca jelent meg előtte, és úgy érezte, mintha szívét jeges marok szorítaná.

– Edit már úton van a kórházba. Holnap reggel intézi a temetést is – szólalt meg Dávid. – Azt üzente, örülne, ha te is lemennél holnap.

Laura lassan Dávid felé fordította a fejét. El is felejtette, hogy ül mellette valaki.

– Én nem megyek – koppantak kemény szavai. Lendületesen felállt, korábbi bizonytalanságának már nyoma sem volt.

– Hova mész?

– Futni.

– Mi? Hiszen szakad az eső!

– És?

Második fejezet

Másnap reggel Laura korán bement az irodába.

Alig aludt. Egész éjjel forgolódott, és amikor végre kicsit elaludt, felriadt valami ijesztő rémképre. Fáradt volt és szomorú, de nem akart szabadságot kivenni. Talán majd a munka eltereli figyelmét a fájdalmas gondolatokról, ez be szokott válni. Leparkolt a rendszámmal jelölt sávba. Régebben mindig jó érzéssel töltötte el, hogy külön hely van az autója számára, ettől fontosnak érezte magát. Csak a vezetőknek volt saját parkolójuk és céges gépkocsijuk. Most nem érzett semmit.

Az irodaépület elhagyatottan állt, a hatalmas előtér szinte kongott az ürességtől. Kilenc előtt általában nem indult el itt az élet. Laura belépett a liftbe, és megnyomta a hetes gombot. Gondolataiba mélyedve, automata üzemmódban jutott el az irodájáig.

Mielőtt benyitott, ránézett a kis aranyszínű táblára az ajtó melletti falon: „Krieger Laura – gazdasági igazgató”.

Próbálta felidézni az első alkalmat, amikor nem dobbant meg a szíve a felirat láttán. Nem sikerült. A kinevezésének napjára viszont tisztán emlékezett. Alig három éve történt, nagy ünnepséget szerveztek a cégnél a tiszteletére. Akkor azt hitte, révbe ért, mintha megnyert volna egy maratont. Hét évig tepert, hogy elérje a célját, töretlenül ment előre, mint egy gép, pénzügyi asszisztensből gazdasági igazgatóvá küzdötte fel magát. Saját irodát kapott, hatalmas üvegablakokkal, mesés kilátással a városra. Úgy érezte reggelente egyenesen a mennyországba lép be. Legalábbis egy éven át biztosan. Aztán megkopott a fénye az egésznek. Igaz, a pozíció sok pénzzel, céges autóval és számos egyéb kiváltsággal járt. Csakhogy sokkal több kötelezettség, óriási felelősség, rengeteg feladat és sok túlóra is társult hozzá. Laura lassan kezdett belefáradni, de nem adta fel. Őt nem olyan fából faragták, csinálta tovább összeszorított fogakkal.

Leült az asztalánál álló fekete bőrfotelba, és bekapcsolta a számítógépét. Ránézett az órájára. Hét óra, a titkárnő csak egy óra múlva érkezik. Addig nem bírja ki, kénytelen lesz maga kávét készíteni. Kivánszorgott a kávégéphez, majd hamarosan egy nagy csésze gőzölgő tejeskávéval felvértezve tért vissza. Már az érzéstől is jobban volt, hogy kezében tarthatja az életmentő italt.

Nagy levegőt vett, visszaült a székbe, megnyitotta az e-maileket. Hamarosan már elmerült az ügyek intézésében. Délig szinte meg sem állt, meetingek, e-mailek, telefonok.

A taktika bevált, tényleg sikerült a figyelemelterelés. Az ebédszünetig alig jutott eszébe a nagymamája. Épp vége lett egy megbeszélésnek, a titkárnő szólt, hogy a nővére kereste. Megnézte a mobilját, azon is hívta kétszer. Most már tényleg nem húzhatja tovább, tegnap sem hívta vissza. Edit azonnal felvette.

– Na végre! Már annyiszor kerestelek.

– Dolgoztam.

– Néha vannak fontosabb dolgok a munkánál.

– Azért kerestél, hogy kioktass?

– Nem, dehogy, ne haragudj! Csak azt akartam mondani, hogy pénteken lesz a temetés.

– Nem tudok elmenni.

– Mi? Hogyhogy nem tudsz eljönni?

– Dolgoznom kell.

– Nem, nem kell!

– Azt te honnan tudod?

– Vegyél ki szabadságot! Két nap jár a közeli hozzátartozó halála esetén.

– Kösz, de ismerem a jogszabályokat. Tudod, ez a szakmám.

– Akkor?

– Fontos tárgyalásom lesz pénteken.

– Halaszd el!

– Nem lehet.

– Olyan nincs, ezt mindenki megérti! Nagyi évek óta arra várt, hogy még egyszer lásson. De soha nem értél rá. Legalább most...

– Bocs, mennem kell – Laura kinyomta a telefont. Dühös volt a nővérére. Miért nem hagyja őt békén?

Elsüllyesztette a mobilt a táskájába. Lement az irodaépület aljában található ebédlőbe. Ott nagy nyüzsgés van ilyenkor.

Megtalálta kollégáit, leült közéjük, és rendelt egy Cézár salátát. Próbált bekapcsolódni a beszélgetésbe, de nem volt könnyű, üres fecsegésnek érzékelte a többiek társalgását. Gyorsan belapátolta tányérjáról az ételt, azután szaladt vissza dolgozni, rengeteg ügyet el kellett intéznie.

A délután gyorsan eltelt. Laura fáradtan ránézett az órájára, már hat óra volt. Még ezt a két e-mailt muszáj ma megválaszolnom, gondolta. Fél hétkor végre felállt, kikapcsolta a számítógépét.

Irány a konditerem! Kedd van, tehát edzés. Évek óta járt edzőterembe, heti kétszer. Első a futópad, aztán jöhetnek a gépek.

––––––––

Már elmúlt kilenc óra, mire hazaért. Dávid szemrehányóan fogadta.

– Egy csomó üzenetet írtam. Hívtalak is.

– Ne haragudj, nem vettem észre – rázta le Laura.

– Nem nézted meg a mobilod?

– De, csak... – felesége sóhajtott. – Nem tudom, ne haragudj. Fáj a fejem. Muszáj lefeküdnöm.

Dávid nyitotta a száját, de végül nem szólt semmit.

Laura szinte bemenekült a szobába. Nem akart most Dáviddal beszélni. Fogalma sem volt, mit mondhatna neki, nem akart hosszú magyarázkodásokba bocsátkozni. Dávid semmit sem tudott a nagymamájánál töltött időkről. Gyorsan átöltözött, fogat mosott, és elterült az ágyon. Örült, hogy lezuhanyozott a konditeremben. Rendezni akarta gondolataiban az eseményeket, de álomba merült.

Álmában nagymamájával sétált egy csodaszép mezőn. Beszélgettek, nevetgéltek, virágokat szedtek. Aztán hazamentek, és Nagyi a kedvenc süteményét készítette. Sütizés után megfésülte, koszorút font neki égszínkék búzavirágból. Amikor elköszönt Nagyitól, és kilépett az utcára, még mindig fején volt a virágkoszorú. Nagymamája a kapuból integetett neki, és utána kiáltott: „Várlak!”

Felriadt, a hálóinge csupa víz lett az izzadtságtól. Dávid békésen szuszogott az ágy másik felén, nem vette észre, hogy ő felkelt. Kiment a fürdőbe, és megmosakodott, közben Nagyi hangja kattogott a fejében. „Várlak!” Felvett egy másik hálóinget, és visszamászott az ágyba. Próbált újra elaludni, de ahogy becsukta a szemét, folyton Nagyi mosolygó arcát látta, ahogy épp a kislány Laura fejére teszi a virágkoszorút.

––––––––

Szerda reggel későn ébredt, férje már a konyhában tevékenykedett.

– Jó reggelt – lépett kedvesen a feleségéhez, de ő csak egy mogorva sziával viszonozta.

– Készítettem reggelit.

– Tudod, hogy nem szoktam reggelizni.

– Tudom, de gondoltam, tegnap talán nem is vacsoráztál.

– Nem is.

– Azért ideülsz egy kicsit? Itt a kávéd.

Laura leült a konyhapulthoz Dávid mellé. Érzékelte, hogy férje mennyire igyekszik. Bár úgy vélte, nyilván csak sajnálatból ilyen figyelmes, nem valódi szeretetből. Tudta, hogy ő mostanában nagyon undok vele, mégsem tudott kedves lenni hozzá most. Még nem.

– Hogy aludtál?

– Nem túl jól.

Egy darabig csendben ültek.

– Mikor jössz ma?

– Nem tudom. Elég sok minden van most.

– Elmehetnénk este valahova.

– Hova?

– Nem tudom. Mondjuk moziba. Vagy vacsorázni. Vagy csak lófrálni a Margit szigeten. Azt régen nagyon szeretted.

– Régen szerettem.

Laura felállt, és a mosogatóba tette a kávéscsészét.

– Mennem kell. Kösz a kávét.

Rá se nézett Dávidra, de sejtette, hogy férje csalódottan figyeli.

A nap gyorsan eltelt, sok intézni való akadt, csak késő délután parkolt le a társasház előtt, amelyben tavaly óta laktak. Nem szállt ki azonnal, még üldögélt pár percet a kocsiban. Látta, hogy férje autója már ott áll a ház előtt. Nem volt kedve bemenni, úgy döntött, inkább sétál egy kicsit.

A közeli parkban, melynek minden szegletét jól ismerte, egyenesen a kedvenc padjához ment. Itt ritkán ültek mások, mivel a bokrok félig takarták, meg távolabb is volt a forgalmasabb ösvényektől. Leült a padra, felhúzta a lábát, és átkulcsolta a kezét bokája előtt. Fejét a térdére hajtotta.

Úgy érezte, élete zsákutcába jutott. Csak ült, és bámult maga elé. Szép őszi délután volt, a nap kissé erőtlenül, de biztatóan mosolygott rá. A fák kezdtek színes levélruhába öltözni, a madarak csicseregve veszekedtek a közeli bokrokon. Szívszorítóan idilli volt minden. Akár boldog is lehetett volna. De nem volt az. S nem csak a nagymama halála miatt. Mikor romlott el Dávid és köztem minden? Egyre csak ez a kérdés zakatolt benne, ahogy végiggondolta életének utolsó tíz évét. Eszébe jutott sok boldog perc, most mégis távolinak tűnt mind. Teljesen beleveszett az elkeseredésbe.

Az összekuszálódott gondolatfolyam között felbukkant egy régi kép. Először csak halványan, majd egyre erőteljesebb lett, és hamarosan ott ült gyerekkora édenkertjében. A nagymama szomszédjáé volt az a kert. Még egészen kicsi korában egyszer véletlenül átdobta a labdáját. Laura vadóc kislányként nem csöngetett be illedelmesen, hogy elkérje a játékát, hanem átmászott a kerítésen. Úgy gondolta, nem látja senki. Amúgy is furdalta az oldalát, hogy milyen lehet a szomszéd kertje és háza. Majdnem kétméteres téglafal vette körül a házat, így nem láthatott be soha. Azt mondták a környékbeliek, hogy egy öreg különc lakik ott. Vajon milyen lehet? A kislány találgatott, miközben keresgélte a kerítésen a kiálló tégladarabokat, ahol a lábát meg tudta támasztani. Biztosan hosszú, ősz szakálla van, nagy botja, és morgós, mint a másik szomszéd, gondolta fintorogva. És mi van, ha nem adja vissza a labdámat? Vagy megharagszik, bezár, és nem enged ki? Ijedten megállt egy pillanatra. Csak átlesek. Abból még nem lehet baj, határozta el végül, és tovább mászott. Sikerült feltornáznia magát a kerítés tetejére. Lenézett, és tátva maradt a szája. Soha életében nem látott még ilyen gyönyörű kertet. Egyáltalán nem hasonlított a nagymama kertjére vagy a falubeli más kertekre. Mintha egy mesébe lépett volna, dús, zöld növényzet nőtt mindenhol, közte kis szigetekként különböző színű virágpamacsok díszelegtek. A lágy szél finom virágillatot hozott felé, élvezettel szippantott bele a levegőbe. Több virágba borult gyümölcsfát is látott. Lenyűgözve bámészkodott, és megfeledkezett az óvatosságról. Szerencsére egy pad volt a kerítés alatt, pont ott, ahol felmászott. Könnyedén leugrott, és máris a kertben volt. Egyik virágtól a másikig szökdécselt, arcát belefúrta a színes szirmokba, és megrészegülve szívta magába az édes illatot. Észrevette, hogy egy kis fatalicskába ültetett bokorról mélypiros eperszemek kacsintgatnak felé. Odaszaladt, és sebes mozdulattal letépett egyet. A friss gyümölcs vidáman csillogott apró ujjacskái között. Mohón a szájához emelte, ketté harapta. Mennyei íze volt. Teljesen elfeledkezett magáról, leült a kis fataliga mellé, és mámorosan majszolta a szebbnél szebb epreket. A mennyországban érezte magát.

De az idill hirtelen szertefoszlott, és sötét árnyék vetült a kislányra. Megdermedt, tudta, hogy rajtakapták. Most biztosan valami szörnyű dolgot fog művelni velem ez a habókos vénember. Eszébe jutott, hogy felugrik és elszalad. Az öreg biztos nem érné utol, talán sánta is, vagy bottal jár. Igen, fut ahogy csak bír, amíg meg nem találja a kijáratot. Ha nem tud kimenni, akkor segítségért kiált. Ha nem jön senki, és az öreg elkapja, akkor rúgni fog meg harapni meg ütni. Jól kigondolta, ám nem mozdult. Csak lehajtotta a fejét, nem mert felnézni a kert gazdájára. Szíve hevesen kalapált, torkát sírás fojtogatta, mégsem moccant meg, csak ült, és várta a megérdemelt büntetést, miközben magában imádkozott. Örökkévalóságnak tűnő másodpercekig nem történt semmi. A madarak is abbahagyták a dalolást, némán figyeltek. Egy rekedtes, mély hang törte meg a csendet:

– Kóstold meg ezt, ez finomabb!

A kislány lassan emelte fel a fejét. Ősz hajú, barátságosan mosolygó bácsi állt előtte. Két smaragdzöld szeme huncutul csillogott, napbarnított arcát félig eltakarta fehér szakálla.

– Na, mi lesz? – nógatta, mert a lány nem mozdult.

Laura nyelt egy nagyot, összeszedte minden bátorságát, óvatosan elvett egy szem epret a férfi tenyeréből, és bekapta. Tényleg nagyon ízletes volt.

– Az én nevem Roland, de hívhatsz csak Ré bácsinak. Téged, hogy hívnak?

– Laurának.

Ettől a naptól kezdve nagyon jó barátok lettek. Ré bácsi soha nem említette később, hogy Laura engedély nélkül került a kertjébe, és legelte le az epreit.

Évek múltán egyszer megkérdezte, hogy mit gondolt róla, amikor meglátta. Ré bácsi rámosolygott, és azt mondta:

– Azt, hogy nini, itt egy lányka, aki szereti az epret, hozok még neki.

Ré bácsi mindig ilyen volt. Mindenkiben csak a jót látta meg. Soha nem szólt egy rossz szót Laurára sem, bármit is tett. Idővel ő lett a kislány legfőbb bizalmasa. Mindent elmondhatott neki, még a csínytevéseit is megértéssel hallgatta. Akármikor ment hozzá, ő ráért, abbahagyta, bármit is csinált épp, és a lányra figyelt. Mindenféléről lehetett vele beszélgetni. Később a barátait is bemutatta az öregnek, és attól kezdve együtt kalandoztak. Maguk között sokszor Mesterként emlegették, mert megtanította őket sok olyan tudásra, amit az iskolában nem szerezhettek meg. Megmutatta a gyógynövényeit, beavatta őket a kertészet rejtelmeibe, mesélt a bolygókról, csillagokról, távoli tájakról. Főztek, faragtak, maketteket készítettek. Rengeteget sétáltak a közeli erdőben. Ré bácsi tisztelte és szerette a természetet. Rendkívüli ember volt, Laura azóta sem találkozott hozzá foghatóval.

Istenem, mennyire hiányzik! Nagyot sóhajtott.

Hirtelen egy furcsa érintést érzett a kezén, ami azonnal visszahozta a jelenbe. Felnézett, látta, hogy egy derékmagas kutya áll mellette, megnyalta a csuklóját. Ő elkapta a kezét, összehúzódott, és ijedten nézte az ebet. Mozdulni sem mert. A kutya nem tágított, nyelvét lógatva lihegett, miközben őrá bámult. Nem tűnt vadnak vagy barátságtalannak, de őt ez nem nyugtatta meg. Fogalma sem volt, milyen fajta kutya lehet.

– Bocsánat! – hangzott fel egy vidám, harsány hang – Elszökött a kis huncut. Mindenkivel barátkozik. Leülhetek? – Válaszra sem várva lehuppant a padra egy lófarkas, rózsaszín melegítős fiatal nő.

– Jól van, okos kutyus! – gügyögött, miközben simogatta a kutya fejét.

– Nemrég költöztünk a környékre, azóta minden nap lejövünk ide. Borzasztó nagy a mozgásigénye. Gyakran jársz erre? – kérdezte a nő, és megpuszilta az ebet.

Laura összerándult.

– Nem – mondta mogorván. Az órájára nézett, már majdnem hét óra volt. – Bocs, mennem kell. – Felállt, és hazaindult. Nem érdekelte sem a kutya, sem a gazdája.

––––––––

Otthon finom illatok fogadták a konyhában. Dávid lazacot grillezett vacsorára. Tudta, hogy felesége ennek nem tud ellenállni.

– Milyen napod volt?

– Semmi különös.

– Gondoltam, ha nincs kedved elmenni sehova, akkor legalább vacsorázhatnánk a teraszon. – A férfi kedvesen mosolygott.

– Oké.

Mindig ez volt, ha összevesztek. Dávid szinte azonnal ott tudta folytatni a kapcsolatukat, ahol abbahagyták a veszekedés előtt, de Laurának ez nem ment, neki több napig tartott mire újra közelebb tudta engedni a férjét. Sokszor úgy érezte, fal van köztük, amin ő nem tudott, és nem is akart átlépni. Férje igyekezete is nehezen jutott át a köztük lévő akadályon. Sejtette, hogy most a férfi a haláleset miatt ilyen figyelmes, mégis jólesett a gondoskodása, bár ezt még nem akarta kimutatni.

Isteni lett a lazac citrommártással, édesburgonyával, salátával. Vacsora után borozgattak, beszélgettek, és Laura kezdett kicsit oldódni. Hálás volt, hogy Dávid nem akarja mindenképpen rábeszélni, hogy menjen el a temetésre. Még az is megfordult a fejében, hogy elmeséli az álmát, de aztán meggondolta magát. Azt azért mégsem.

Korán lefeküdt. Álmában Ré bácsi kopott konyhájában ültek, epret ettek egy nagy tálból. Teljes biztonságban érezte magát, mélységes nyugalom lengte őket körül. Egyszer csak az öreg megszólalt:

– Tudod, vannak dolgok, amiket meg kell tenned akkor is, ha nincs hozzá kedved, akkor is, ha fáj.

Ő bólogatott, bár nem egészen tudta, mire céloz az öreg. Ekkor a Mester felállt, fölé tornyosult, és zengő hangon rádörrent:

– Nem menekülhetsz örökké a múlt elől!

Erre ő felriadt, zilálva kapkodta a levegőt.

– Baj van? – kérdezte Dávid, aki szintén megébredt. Mint később kiderült, Laura sikoltott is egyet.

– Csak rosszat álmodtam.

– El akarod mondani?

A nő megrázta a fejét. Felesleges, a férje úgysem értené. Azt sem tudja, ki az a Ré bácsi, sosem mesélt róla.

Visszafeküdt, de még jó darabig nem tudott elaludni. Torkát és mellkasát furcsa érzés szorongatta.

Ismét keveset aludt. Alig várta, hogy hajnalodjon, s mehessen az irodába. Csak a munka és az edzés tudta elterelni sötét gondolatait.

Örült, hogy korán be tudott menni, mert így volt ideje felkészülni a kilenckor kezdődő tárgyalásra. Nem ígérkezett könnyű megbeszélésnek. Egy új kontrollingrendszer bevezetésén dolgoztak, és a programozó csapattal kellett egyeztetni. Mindig nehezen tudtak szót érteni velük, folyton elbeszéltek egymás mellett. Nem örült, hogy Zoltán, az ügyvezető igazgató, Terikét is hívta. Tudta, vagy legalábbis remélte, hogy segítségnek szánta, de ő inkább egy másik kolléganőjét vonta volna be a feladatba. Igaz, hogy Terike szakmailag felkészült volt, és gazdasági informatikusi végzettséggel is rendelkezett, de Laura nem bízott benne. Mindig úgy érezte, mintha Terike alig várná, hogy ő hibázzon. Sajnos a múlt negyedévben kétszer is előfordult, hogy hiba maradt a havi jelentésben, amit a tulajdonosok felé küldött. Lilla szerint csak rémeket látott, de ő meg volt győződve róla, hogy Terike a helyére pályázik.

A megbeszélésnek már jóval tizenkettő után lett vége. Laura nagyon elfáradt, de elégedetten dőlt hátra a székében. Gúnyos mosoly jelent meg a szája szélén, mikor arra gondolt, hogy Terikét mind a háromszor szinte lemosta a pályáról, amikor megpróbált valami újítást behozni a rendszerbe. Villogni akart, de égés lett belőle. Haha!

Nem volt kedve lemenni ebédelni, inkább felhozatott egy salátát a titkárnővel, aki minden kívánságára ugrott. Laura sejtette, hogy nem igazán szereti őt, inkább fél tőle, de ez nem zavarta. Számára az volt a lényeg, hogy megcsináljon mindent, amit kér, gondolkodás nélkül. Ebben pedig igazán jónak bizonyult az ifjú kolléganő. Dekoratív volt, kedves, készséges, de a gondolkodás nem tartozott az erősségei közé.

Laura gyorsan belapátolta a salátát, és újra a munkára koncentrált.

Fél négykor Kati, a pénzügyi asszisztens kopogott be Laurához.

– Ne haragudj a zavarásért! – kezdte kicsit bátortalanul. – Nem tudtam még befejezni a havi jelentést, de most el kell mennem Virágért az oviba.

– Még ma meglesz mindenképpen – tette hozzá gyorsan ahogy felfedezte a haragos villanást főnöknője szemében. – Visszajövök befejezni, már csak egy óra kell körülbelül.

– Rendben – jött a kimért válasz, és Laura újra a munkájába merült.

Kolléganője még mindig ott állt az ajtóban. Megköszörülte a torkát, mielőtt félénken megszólalt.

– Behozhatom Virágot? Nem tudom kire bízni – Kati összehúzta magát, mintha tíz centivel kisebb lenne.

– Az iroda nem játszótér!

– Igen, tudom. De hidd el, észre sem fogod venni. Nagyon csendben lesz.

Laura bosszúsan sóhajtott egyet.

– Na jó! De tényleg kellene már valami segítséget keresned! Múlt hónapban kétszer is előfordult, hogy behoztad a lányod, és megígérted, hogy megoldod.

– Igen, már van is egy diáklány a házból, aki sokszor vigyáz rá, csak most nem ér rá, mert...

– Jó, rendben! – zárta le a beszélgetést Laura. Nincs ideje arra, hogy mások magánéletével bajlódjon.

Egy óra múlva dúlva-fúlva átment a pénzügyre megbeszélni egy rossz helyre könyvelt számlát, amire véletlenül bukkant. Virág ott ült az egyik íróasztalnál, és nagy hévvel rajzolt. Laura megdöbbent. Majdnem olyan virágkoszorú volt a fején, mint amilyet a nagymamája kötött neki álmában.

A kislány felnézett, és rámosolygott. Ő zavarba jött, elnézett másfelé. Miután egyeztették a kérdéses tételt, kifelé menet megint elhaladt Virág mellett. A kislány megfogta a kezét, és odahúzta az íróasztalhoz.

– Nézd, ezt neked rajzoltam.

Először le akarta rázni a lányt, de valahogy nem tudta mit mondjon. Engedett hát az unszolásnak, és odaállt mellé.

– Ez itt a nagymama – mutatott egy pálcika emberre Virág a rajzon. – Ez meg a háza – folytatta. – Ez itt a kerítés. A nagymama a kapuban áll, mert várja az unokáját.

Laura felkapta a fejét, torkát sírás fojtogatta. A kislányra meredt. Teljesen összezavarodott.

Virág megijedt.

– Nem kell elvinned, ha nem akarod – hadarta, és félretolta a rajzot.

Laura kirohant. Visszamenekült az íróasztalához és a táblázataihoz.

Fél óra múlva Kati kopogott.

– Gyere!

A kolléganő félig kinyitotta az ajtót, onnan hadarta:

– Kész a jelentés, már dolgozhatsz vele. A szokásos mappába mentettem, a második fülön vannak a magyarázatok az eltérésekről.

– Rendben, köszönöm! – válaszolt Laura anélkül, hogy abbahagyta volna a munkáját.

Virág Kati mögé bújva figyelte őt, majd mielőtt édesanyja visszahúzhatta volna, beszaladt.

– Ezt neked adom – mondta félénken, és az íróasztalra helyezte a virágkoszorút.

––––––––

Laura már otthon volt, amikor Dávid hazaért. Látta a csodálkozást férje arcán. Persze, hisz csütörtökönként ő konditerembe szokott menni munka után, így mindig későn ért haza.

– Valami baj van? – kérdezte a férje, miközben átölelte.

– Nincs semmi – bújt ki Laura az ölelésből. – Miért lenne?

– Nem mentél edzeni.

– Nem volt kedvem.

Dávid fürkésző tekintettel vizsgálta feleségét. Laura sejtette, hogy további magyarázatot vár, hisz évek óta nem hagyott ki edzést.

– Elmegyek holnap a temetésre – vetette oda félig elfordulva.

– Hogyhogy meggondoltad magad?

Laura megrántotta a vállát, nem volt kedve magyarázkodni.

– Mi lenne, ha néha beavatnál a dolgaidba? – fakadt ki Dávid.

Laura szomorúan nézett rá. Furcsa módon ezúttal nem dühítette fel férje szemrehányó kérdése. Most nem támadást hallott ki belőle, hanem az igényt, hogy közelebb engedje magához. Talán igaza van Lillának, tehetne valamit a kapcsolatukért. Például megoszthatna több mindent Dáviddal.

– Rendben, megpróbálom. De nem most, ne haragudj!

Dávid is meglepődhetett a szokatlan reakción, mert visszavonulót fújt, és csak ennyit mondott halkan:

– Szeretnék veled menni!

Harmadik fejezet

Pénteken reggel korán indultak. Tarod, a kis falu, ahol Laura nagymamája élt, két és fél órányi autóútra volt Pesttől.

Dávid vezetett, felesége csendben üldögélt, elmerült az emlékeiben.

Másfél óra elteltével megálltak tankolni. Még bőven volt idejük, leültek hát kávézni is. Lassan kortyolták a meleg italt.

– Kár, hogy nem találkoztam a nagymamáddal – jegyezte meg Dávid.

Laura ránézett, de nem szólt semmit. Aprókat bólogatott, nagyot sóhajtott. Nem akart belekezdeni a hosszú sztoriba. Most nem. Majd egyszer.

Újra nekiindultak, egy darabig simán haladtak, félóra múlva azonban egy útlezárás feltartotta őket. Nem számoltak ezzel a késéssel, tíz perccel tizenegy előtt értek oda. Már nem volt idő semmire, rohanni kellett a temetőbe. Edit negyedórája küldött egy SMS-t, hogy elindultak, menjenek majd utánuk. Nővére mindent megszervezett előre, Laurának semmi dolga nem volt, csak ott lenni. Igazából nem is bánta, nem volt kedve beszélni senkivel.

Útközben sietve lecserélte a farmer-póló együttest egy divatos fekete kiskosztümre. Dávid lopva ránézett, és sóhajtott egyet.

A többiek már a ravatalozóban várakoztak. Edit intett húgának, hogy üljön mellé. Dávid inkább hátul állt meg, nem érezte helyénvalónak, hogy az első sorban üljön.

Laura meglepődött, hogy milyen sok ember eljött a temetésre.

Persze, valószínűleg itt volt az egész falu, hisz Nagyit mindenki szerette. Nem emlékezett, hogy volt-e valaha haragosa.

Bámulta a koporsót, előtte a koszorú halommal miközben szólt a „Time to say goodbye”. Igyekezett távol tartani magát a mindent elárasztó szomorúságtól. Edit arcáról már peregtek a könnyek.

Ezen nem lepődött meg, az édesanyjuk temetésén is a nővére volt, aki szinte zokogott, ő meg csak állt rezzenéstelen arccal.

Mikor Apa meghalt, akkor én is sírtam, merengett. Hirtelen egy másik temetés képe is befurakodott az elméjébe. Nem, ennek most nincs itt helye. Megrázta magát, lopva körülnézett, senki nem figyelt rá.  Ekkor vette észre, hogy aki nővére mellett ül, az Klári, a nagynénje. Hát hazajött? Már évtizedek óta külföldön él, gyerekként láttam utoljára.

Megérkezett a pap, mindannyian felálltak. Hamarosan a tiszteletes mély, zengő hangja töltötte be az egész temetőt. Dallamos szavai a gyászolók szíve mélyéig hatoltak. A megszokott szertartási szöveg után mesélt az elhunyt életéről, személyes történeteket is megosztott róla. Egyértelműen kiderült, hogy jól ismerte Nagyit. Persze, hiszen minden vasárnap ott ült Isten házában az első sorban, és benne volt a templom takarítását és díszítését végző kis csapatban is. A szónoklatot orrfújások, hüppögések törték meg. A tisztelendő úrnak feltett szándéka lehetett, hogy ne maradjon egyetlen szem sem szárazon. Laura küzdött a könnyeivel. Nem akart sírni.

A szónoklat után énekeltek és imádkoztak. Hamarosan megindult a menet az előre kiásott sírhoz, ami nem volt messze a ravatolozótól. Lassan, méltóságteljesen lépkedtek, majd körbeállták a gödröt. A sírásók óvatosan leengedték a koporsót. Az első rögöt a tiszteletes dobta a sírba, aztán Klári egy szál fehér szegfűt ejtett bele lágyan, majd Edit is így tett. Laura kezébe is dugott egy virágot, s ő ezúttal engedelmesen tette a dolgát. A rokonok is hasonlóan cselekedtek.

A virágeső után a sírásók lapáttal szórták a földet a koporsóra. Egyre csak kopogott, és kopogott, ahogy a lezúduló göröngyök ütköztek az ébenfa tetővel. Aztán már csak tompa puffanások hallatszottak, amikor föld a földdel találkozott.

Laura figyelte a lehulló rögöket, és hallgatta a zuhogásukat. Próbálta továbbra is kizárni, eltolni a fájdalmat. Elenállt, ahogy csak bírt. Végül nem ment tovább, megadta magát. Felhagyott a küzdelemmel, engedte, hogy beáramoljon a szenvedés az elméjébe, a testébe, minden zsigerébe. Végtelen gyötrődést érzett, aztán eggyé vált a fájdalommal. Teljes sötétség borult rá, úgy érezte, lehull a mélybe. Nem volt ereje tiltakozni, átadta magát a zuhanásnak.

Hirtelen minden kitisztult, már nem érzett gyötrelmet. Tudta, hogy a teste a sír mellett áll, de a lelke nem ott volt. Kiterjedt, beborította az egész világot. Eggyé vált az éggel, a levegővel. Talán összekapcsolódott nagymama lelkével, és együtt szálltak a végtelenbe. Úgy érzékelte, hogy nem különálló ember, hanem egy áramlat része.

Örökkévalóságnak tűnt ez a pillanat.

Ismerős hangra riadt fel:

– Drágám – talán még sosem hallotta ennyire lágynak férje hangját. Egyszerre érződött benne szeretet, aggódás, félelem.

– Mennünk kellene – szinte csak suttogta a szavakat, mintha maga sem hinné el, amit mond.

Laura lassan fordította felé a fejét, alig észrevehetően bólintott. Úgy érezte, mély álomból ébredt fel. Kutatnia kellett a memóriájában, hol is van, mi történik épp. A gondolatok nagyon lassan jöttek, mintha elakadtak volna. Tétovázva tett egy lépést, majd körülnézett. Már nem volt ott senki rajtuk kívül.

Szomorúan ballagtak vissza nagymamája házához. Edit halotti tort tartott a családtagoknak. Laura megtorpant az ajtóban. Be akart menni, hogy csatlakozzon nővéréhez meg sógorához, akik jó házigazda módjára foglalkoztak a rokonokkal, de egyszerűen képtelen volt rá. Csak állt az ajtófélfának támaszkodva, és üres tekintettel nézett befelé.

A ház nem volt nagy, mégis távolinak tűntek a beszélgetések. Burok volt körülötte, azon keresztül szűrődtek be a hangok.

Nem volt képes követni az idő múlását, fogalma sem volt, hogy percek vagy órák teltek-e el így, ebben a kába állapotban.

Egyszer csak a tompa hangzavarból egy értelmes mondat szűrődött ki, amire felkapta a fejét.

– El akartam menekülni a múltam és a családom elől. De rá kellett jönnöm, hogy ez lehetetlen.

Elfordította a fejét, hogy lássa, honnan jön az ismerős hang. Nem messze tőle nagynénje, Klári beszélgetett az egyik távoli nagynénivel. Ő oda akart menni, de lába nem engedelmeskedett. Újra visszasüppedt az ürességbe.

Egy idő után nem bírta hallgatni a zsongást. Minden tárgy Nagyit juttatta eszébe, a fazék a tűzhelyen, a falvédő a konyhai dívány mellett, a kopott komód a fal mellett. Gyerekkora paradicsoma volt ez a kis ház.

Kifordult az udvarra, mert úgy érezte, megfullad, ha beljebb megy. Lelépett a teraszról, tett párt lépést a kerítés felé.

Megpillantotta a kiskaput. Nagyrészt benőtte a borostyán, avatatlan szemnek szinte nem is volt látható, hogy rejtőzik ott egy ajtó. De ő tudta, hogy ott van az átjáró a varázslatok birodalmába.

Izgatottan haladt egyre közelebb a kiskapu felé. Oda se nézett, ujjai remegve a reteszt keresték, érezte, hogy megvan. Csak egy mozdulat, és kinyílt a faajtó. Lépett egyet előre, aztán megtorpant. Talán mégsem kellene most átmennie.

– Már vártalak! – tisztán hallotta Ré bácsi hangját.

Egy kéz nehezedett a vállára. Összerezzent, és megpördült. Dávid volt az.

– Te is hallottad? – kérdezte tőle reménykedve.

– Mit? – kissé értetlen csodálkozás tükröződött a férfi arcán.

– Hát azt a hangot az előbb a bokor felől – mondta bátortalan hangon.

– De kicsim, nézz körül, hisz nincs itt senki! – fürkésző tekintetét felesége szemébe fúrta.

Laura gyorsan elfordította a fejét. Hisz épp ez az! Nincs itt senki. Ő pedig tisztán hallotta, ahogy beszélt hozzá valaki. Még a hangját is felismerte, ugyanaz a mély tónusú, megnyugtató, lágy, ám mégis férfias hang volt, amit olyan jól ismert gyerekkorából. Ré bácsi, azaz a Mester hangja. Ezer közül is megismerné.