Fordította

Pataricza Eszter

A könyvben olvasható történet kitalált. A valós emberekre, eseményekre, létesítményekre, szervezetekre vagy helyekre történő hivatkozások csak a hitelesség érzetét kívánják szolgálni, és a regényírás eszközeként használatosak. A szereplők, valamint minden esemény és párbeszéd a szerző képzeletéből származik, és nem értelmezendő valóságosnak.

A. J.-nek

„A holtak miatt érzett bánat az egyetlen bánat,

amitől nem vagyunk hajlandók megválni.”

WASHINGTON IRVING

„Rural Funerals”

(Falusi temetések)

Mélyen a cserkeszek pompás ligetében

Az égbolttól sötétre pingált patakban

Az éj övezte holdfénytől megtört folyamban

Athéné kecses leányai henyélnek

bókolnak félénken, ám lankadatlan

Talányos, pőre Leonore-om ott hozta elém a végzet

Egy eget szaggató kiáltás hevében

Hát megadtam magam, bár szívem kín mardosta,

A leány halványkék színű szemének

A vámpír halványkék színű szemének.

Gus Landor végakarata

1831. április 19.

Két vagy három órán belül… nos, nehéz megmondani… három órán belül bizonyára, vagy legfeljebb négy órán belül… mondjuk négy óra múlva halott leszek.

Ezt azért említem meg, mert ez bizonyos perspektívába helyezi a dolgokat. Az ujjaim például nemrégiben váltak számomra érdekessé. Csakúgy, mint a redőny legalsó léce, ami kissé ferde. És az ablakon kívül egy lilaakáchajtás, amely a fő ágról letörve billeg, akár a bitófáról lecsüngő kötél a szélben. Korábban ezt sosem vettem észre. Valami mást sem: e pillanatban a múlt a jelen teljes erejével tör fel. Nem gyűlnek-e most körém mindazok, akik benépesítették az életem? Vajon mi tartja vissza őket attól, hogy összekapjanak? A kandalló mellett egy Hudson Park-i tanácsnok; mellette a feleségem a kötényében, hamut mer a szeneskannába, és ki más figyelné őt, ha nem az én öreg újfundlandi retriverem? A folyosón: anyám – aki sosem tette be a lábát ebbe a házba; meghalt, mielőtt tizenkét éves lettem volna – vasalja a vasárnapi ruhámat.

Érdekesség a látogatóimról: egyikük sem szól egy szót sem a többiekhez. Nagyon szigorú etikett van érvényben, nem tudok rájönni a szabályaira.

Meg kell mondanom, nem mindenki törődik a szabályokkal. Az elmúlt órában egy Claudius Foot nevű férfi szinte halálra untatott a hosszúra nyúlt beszédével. Tizenöt évvel ezelőtt tartóztattam le a rochesteri postavonat kirablása miatt. Mérhetetlen igazságtalanság: három tanúja is akadt, akik megesküdtek rá, hogy a baltimore-i postavonatot rabolta ki épp abban az időben. Enyhén dühbe is gurult emiatt, óvadék ellenében elhagyta a várost, hat hónappal később visszatért, kolerától tébolyultan, és egy fekete bérautó elé vetette magát. A halál kapujáig be nem állt a szája. Még most is fecseg.

Ó, van itt tömeg, mondhatom! A hangulatomtól függően és a szalon ablakán át besütő nap szögének függvényében tudok figyelni rájuk. Vannak pillanatok, bevallom, amikor azt kívánom, bár több dolgom lenne az élőkkel, de manapság nehezebb elérni őket. Patsy már sosem néz be… Pawpaw professzor elutazott Havannába, hogy fejekről vegyen mértéket… és ami őt illeti, nos, mi végre is hívjam vissza? Csak az elmémben idézhetem meg, és amint megteszem, újra lepereg az összes régi beszélgetésünk. Az az este például, amikor a lélekről folytattunk diskurzust. Én nem voltam meggyőződve róla, hogy nekem van; ő igen. Talán még élvezetes is lett volna tovább hallgatnom őt, ha nem lett volna oly szörnyen túlbuzgó. Ugyanakkor soha senki nem erőltette ezt a kérdést annyira, mint ő, még a saját apám sem (egy utazó presbiter, akit túlságosan lefoglaltak nyájának lelkei ahhoz, hogy egy kicsit is törődött volna az enyémmel). Újra és újra azt mondtam: „Hát, hát, talán igaza van.” Ettől csak még inkább tűzbe jött. Azt mondta, csak félresöpröm a kérdést, mert empirikus megerősítésre várok. Erre megkérdeztem: „Efféle megerősítés hiányában, mi mást mondhatnék, mint hogy »Talán igaza van«?” Ugyanazokat a köröket róttuk e kérdésben, mígnem egy nap azt mondta: „Landor úr! Eljön az ideje, amikor a lelke hátrafordul, és a lehető legempirikusabb módon fordul szembe önnel – épp abban a pillanatban, amikor el is hagyja önt. Belekapaszkodna, ámde hiába! Mert lám, e nyiladozó sasszárnyak a himalájai sasfészkek felé indulnak.”

Nos, ő ennyire fantáziadús volt. Cirkalmas, ha úgy tetszik. Én mindig is többre tartottam a tényeket a metafizikánál. A jó kis otthonos, megingathatatlan tényeket, amilyen egy egész napi adag sűrű leves. Tények és következtetések alkotják majd e történet gerincét. Ahogy alakították az életemét is.

Egy este, jó egy évvel a nyugalomba vonulásom után a lányom hallotta, hogy álmomban beszélgetek – arra jött be, hogy épp kihallgatok egy húsz éve halott gyanúsítottat. Ez csak a kör négyszögesítése lenne – hajtogattam. – Ezt ugye ön is belátja, Pierce úr? Ez a bizonyos fickó feldarabolta a felesége holttestét, és a darabokat megetette egy falka őrkutyával egy Battery Park-beli raktárnál. Álmomban a férfi szeme vörös volt a szégyentől; nagyon restellte, hogy rabolja az időmet. Emlékszem, azt mondtam neki: Ha nem maga, hát megtette volna valaki más.

Nos, ez volt az az álom, amely ráébresztett: egy hivatást nem lehet hátrahagyni. Az ember angolosan távozhat a Hudson-felföld vidékére, álcázhatja magát könyvekkel, sétapálcákkal, rejtjelek mögé bújhat… a munkája akkor is a nyomába ered és rátalál.

Elmenekülhettem volna. Egy kicsit távolabb a vadonba, megtehettem volna. Hogy hogyan hagytam magam visszacsábítani, azt őszintén szólva nem tudom megmondani, bár néha azt hiszem, azért történt – ez az egész –, hogy mi egymásra lelhessünk, ő meg én.

De semmi értelme ezen spekulálni. Van egy történet, amit el kell mondanom, és életek, amelyekről számot kell adnom. És miután azok az életek sokfelől el voltak zárva előlem, ahol szükség volt rá, utat engedtem más beszélőknek, különösképp ifjú barátomnak. Ő e történet igazi lelke, és valahányszor igyekszem elképzelni, hogy ki lesz az első, aki elolvassa, ő az, aki megjelenik előttem. Az ő ujjai követik nyomon a sorokat és bekezdéseket, az ő szeme silabizálja a firkálmányomat.

Óh, tudom én: nem választhatjuk meg, hogy ki olvas minket! Hát nem marad más hátra, mint vigaszt lelni egy idegen gondolatában – aki, amennyire tudom, még meg sem született –, és aki majd rátalál e sorokra. Neked ajánlom ezt a történetet, Olvasóm.

És így leszek én a saját Olvasóm. Még egyszer, utoljára. Volna szíves még egy hasábot tenni a tűzre, Hunt tanácsnok?

És így kezdődik újra.

Gus Landor beszámolója

1

A West Point-ügyben való szakmai részvételem 1830. október 26-án kezdődött. Azon a napon szokásos sétámat tettem – bár a szokásosnál kissé később – a Buttermilk Falls körüli dombokon. Úgy emlékszem, a vénasszonyok nyara jellemezte az időjárást. A lehullott levelek érezhető hőt bocsátottak ki, még a szárazak is, és ez a meleg a talpamon keresztül felkúszott, bearanyozva a farmházakat körülölelő ködöt. Egyedül sétáltam, a dombok fonalát felfűzve egymás után… az egyetlen zaj a csizmám sercegése és Dolph van Corlaer kutyájának ugatása volt, meg feltételezem, a saját levegővételem, mert aznap meglehetősen magasra másztam. A gránit hegyfokot céloztam meg, amelyet a helybéliek Shadrach sarkának neveznek, és épp egy nyárfa köré fontam a karomat, felkészülve az utolsó rohamra, amikor egy kürt hangja ütötte meg a fülem, mely kilométerekre északra szólt.

Hallottam már ezt a hangot – nehéz úgy élni az Akadémia közelében, hogy ne hallja az ember –, de aznap reggel furán csengett a fülemben. Most először gondolkodtam el rajta. Hogyhogy egy kürt hangja ilyen messzire elhallatszik?

Ez nem az a fajta kérdés, ami általában foglalkoztatni szokott. Nem is terhelnélek vele, de ez némiképpen tükrözi a lelkiállapotomat. Tudod, egy átlagos napon nem gondolkoztam volna a kürtökön. Nem fordultam volna vissza a csúcs elérése előtt, és nem ilyen későn vettem volna csak észre a keréknyomokat.

Két kerékvágás, nyolc centiméter mély és harminc centiméter széles. Hazafelé menet láttam meg őket, de annyi minden más társult hozzájuk: egy őszirózsa, egy libacsapat. A részletek mintegy átszivárogtak egymásba, úgyhogy csak félig figyeltem oda ezekre a keréknyomokra, és soha (ami tőlem szokatlan) nem követtem végig az okok és okozatok láncolatát. Így aztán meglepetésemre, igen, a hegytetővel ellentétesen, a házam előtti kis udvaron megláttam egy kétüléses konflist, ami elé egy fekete pej volt befogva.

A bakon egy ifjú tüzér ült, de az én rendfokozatokon edződött szememet rögtön a kocsinak támaszkodó férfi vonzotta magára. Teljes katonai díszben pompázott – és úgy páváskodott, mintha portré készülne róla. Tetőtől talpig aranypaszományban feszített: aranyozott gombok és egy aranyzsinór a csákóján, aranyozott sárgarézmarkolat a kardján. Úgy tűnt nekem, mintha a napot is túlragyogná, és akkori észjárásomat tükrözendő, röviden felmerült bennem, hogy vajon a kürt tette-e. Végül is ott volt a zeneszó. Ott volt a férfi. Egy részem még ekkor is – világosan látom – ellazult, úgy, ahogy egy ököl ernyed szét az alkotórészeire: ujjakra, tenyérre.

Nekem legalább megvolt ez az előnyöm: a tisztnek fogalma sem volt arról, hogy ott vagyok. Az aznapi lustaság némiképp utat tört magának a férfi idegeihez. A ló gyeplőjével játszadozott, előre-hátra himbálta, mintha utánozni akarná, ahogy a pej a farkát csapkodta. Félig lehunyt szemmel állt, a feje előrebillent a nyakán…

Ezt folytathattuk volna még egy ideig – hogy én figyelem, őt pedig figyelik –, ha nem zavart volna meg minket egy harmadik fél. Egy tehén. Nagydarab, kócos, hosszú szempillákkal. Egy platánfákkal övezett csalitosból tűnt elő, és épp a rátapadt lóherét nyalta le a szájáról. Ez a tehén azonmód körbejárta a kocsit – ritka tapintattal –, úgy tűnt, feltételezte, hogy a fiatal tisztnek bizonyára jó oka van a betolakodásra. Ugyanez a tiszt hátralépett egyet, mintha rohamra készülne, és a keze idegesen siklott egyenest a kardja markolatára. Azt hiszem, a mészárlás lehetősége (kié?) volt az, ami végül mozgásba lendített – lefelé a dombról hosszú, hullámzó léptekkel, miközben azt kiabáltam: „Hagar a neve!”

Túl jól képzett volt ahhoz ez a tiszt, hogy megforduljon. Rövid szakaszokban fordította felém a fejét, a teste többi része a kellő időben követte.

– Legalábbis erre hallgat – mondtam. – Néhány nappal utánam került ide. Nem árulta el a nevét, így kénytelen voltam én nevet adni neki.

A tiszt valami mosolyfélét préselt ki magából.

– Igazán szép állat, uram.

– Egy republikánus tehén. Akkor jön, amikor neki tetszik, és akkor is megy. Nincsenek kötelezettségei egyik oldal irányába sem.

– Hát igen. Ahogy ön… az jut eszembe, hogy…

– Bárcsak minden nő ilyen lenne, tudom!

Ez a fiatalember nem is volt olyan fiatal, mint gondoltam.  A  negyvenes évei derekán járhatott, ez volt a legközelebbi becslésem: csak egy évtizeddel fiatalabb nálam, és még mindig ügyeket intéz. De ez az ügy volt az egyetlen biztos dolga. Tetőtől talpig ehhez igazodott.

– Ön Augustus Landor, uram? – kérdezte.

– Az vagyok.

– Meadows hadnagy, szolgálatára.

– Örvendek.

Megköszörülte a torkát – kétszer is.

– Uram, azért vagyok itt, hogy tájékoztassam, miszerint Thayer ezredes úr raportra kéreti önt.

– Milyen természetű kihallgatásról lenne szó? – kérdeztem.

– Ezt nincs felhatalmazásom közölni, uram.

– Nem, természetesen. Szakmai jellegű az ügy?

– Nincs felhatalmazásom…

– Akkor megkérdezhetem, mikor kerül sor erre a kihallgatásra?

– Haladéktalanul, uram. Ha volna oly szíves.

Bevallom: a nap szépsége még sosem volt oly tündöklő számomra, mint abban a pillanatban. A levegő különös füstössége, ami október vége felé oly ritka. A ködfátyol, amely a hegyfokokon keresztül örvénylett. Egy harkály épp rejtjeleket kopogott le egy szürke juharfán. Maradj!

A sétapálcámmal az ajtóm irányába mutattam.

– Biztos nem kínálhatom meg egy kávéval, hadnagy?

– Köszönöm, nem kérek, uram.

– Van egy kis sütni való sonkám, ha…

– Nem, már ettem. Köszönöm.

Elfordultam. Egy lépést tettem a ház felé.

– Én az egészségem miatt jöttem ide, hadnagy.

– Tessék?

– Az orvosom azt mondta, az egyetlen esélyem arra, hogy szép kort éljek meg az, ha felmegyek. A Felföldre. Hagyjam ott a várost, ezt javasolta.

– Mmm.

Azok az élettelen barna szemei. Az a lapos fehér orr.

– És most itt vagyok – folytattam. – A megtestesült egészség.

Ő bólintott.

– Nem tudom, egyetért-e velem, hadnagy, hogy az egészséget túlértékelik?

– Nem tudom megmondani. Talán igaza van, uram.

– Az Akadémián végzett, hadnagy?

– Nem, uram.

– Óh, szóval a nehezebb úton jutott előre! A ranglétrát megmászva, igaz?

– Így van.

– Én magam sem jártam egyetemre – mondtam. – Tekintve, hogy mennyire nem volt bennem különösebb érdeklődés a hivatal iránt, mi értelme lett volna a további iskoláztatásnak? Így gondolkodott az apám – így gondolkodtak az apák akkoriban.

– Értem.

Jó ezt tudni: a kihallgatás szabályai nem vonatkoznak a normális beszélgetésekre. Egy normális beszélgetés során az, aki beszél, gyengébb, mint az, aki nem. De pont ekkor nem voltam elég erős ahhoz, hogy más megoldást válasszak. Így hát belerúgtam egyet a kocsi kerekébe.

– Milyen pompás szállítóeszköz – mondtam – ahhoz, hogy elfuvarozzon vele egy embert!

– Ez volt az egyetlen elérhető kocsi, uram. És nem tudtuk, hogy önnek van-e saját lova.

– És mi van, ha úgy döntenék, hogy nem megyek, hadnagy?

– Hogy jön-e vagy sem, Landor úr, az az ön dolga. Minthogy ön civil állampolgár, és ez egy szabad ország.

Egy szabad ország, ezt mondta.

Íme, az én országom. Hagar, néhány lépésnyire jobbra tőlem. A kunyhóm ajtaja, még mindig félig nyitva, ahogy hagytam. Odabent egy sor sifrírozott sürgöny egyenesen a postáról, egy bádogbögre hideg kávé, meg egy pár gyászosnak tűnő redőny, egy füzér szárított barack, a kémény sarkában meg egy strucctojás lógott, amit évekkel korábban kaptam egy Fourth Ward-i fűszerkereskedőtől. Hátul pedig a lovam, egy éltes aranyderes, amit kikötöttem egy karóhoz, és körülbástyáztam szénával. A Ló névre hallgatott.

– Kellemes nap ez a lovagláshoz – mondtam.

– Igen, uram.

– És az ember úgy tölti a szabadidejét, ahogy akarja, ez tény. – A hadnagyra néztem. – És Thayer ezredes vár, ez egy további tény. Thayer ezredes megfelelő, mint tény, hadnagy?

– Jöhet akár a saját lován is – mondta ő, némi elkeseredettséggel. – Ha inkább azzal jönne.

– Nem.

A szó ott függött a csöndben. Csak álltunk ott és bekerítettük. Hagar tovább körözött a konflis körül.

– Nem – ismételtem meg végül. – Éppoly szívesen megyek önnel, hadnagy. – Lenéztem a lábamra, hogy biztos lehessek benne. – Igazság szerint – tettem hozzá – hálás vagyok a társaságáért.

Csak erre várt. Miért, hát nem húzott ki egy kis hágcsót a hintó belsejéből? Nem támasztotta oda a konflis oldalának, és nem kínálta fel még a karját is, hogy fellépjek a fokokon? Egy kart az öreg Landor úrnak! Felléptem a legalsó fokra, megpróbáltam felhúzni magam, de a reggeli séta meglehetősen kifacsart, a lábam megbicsaklott, és nekiestem a hágcsónak, csúnyán elbotlottam, így aztán fel kellett tolni és belökni a batárba. Leültem a keményfa padra, a hadnagy bemászott utánam, mire azt mondtam, visszatérve az én egyetlen biztos dolgomra:

– Hadnagy, talán megfontolhatná, hogy visszafelé a posta útvonalán halad. A Hoesman gazda előtti ösvény nem igazán kíméli a kerekeket az évnek ebben az időszakában.

Épp az történt, amit reméltem. Meghökkent. Oldalt billentette a fejét.

– Elnézést! – mondtam. – El kellett volna magyaráznom. Talán észrevette, hogy három, méretes napraforgószirom szorult a lova hevedere alá. Természetesen senkinek sincsenek nagyobb napraforgói, mint Hoesmannek – amelyek gyakorlatilag megtámadják az embert, ahogy elhalad mellettük. És az a sárga karcolás a kocsiszekrény oldalain? Ugyanaz az árnyalat, mint Hoesman kemény szemű kukoricájáé. Azt mesélték, hogy egy bizonyos típusú trágyát használ – csirkecsontokkal és aranyfavirágokkal, legalábbis a helyi szóbeszéd így tartja, de egy holland ezt sosem árulná el, igaz? Jut is eszembe, hadnagy, a családja még mindig Wheelingben él?

Egy pillanatra se nézett rám. Csak a hirtelen leejtett vállából, és a heves koppanásból, ahogy a csákója nekikoccant a tetőnek, tudtam, hogy célba találtam. A ló nekilódult a dombnak, a testem hátrabillent, és akkor felmerült bennem, hogy ha nem lenne hátsó fal mögöttem, ami megtámaszt, akkor csak dőlnék tovább… egyre hátrább… tisztán láttam az egészet magam előtt. Elértük a domb tetejét, és a konflis észak felé fordult. Az oldalablakon keresztül megpillantottam a terecskémet és Hagar kedves alakját, aki már nem várt magyarázatra, hanem elindult. Hogy sose térjen vissza.

Gus Landor beszámolója

2

Tám. Tátátátám. Tám. Tátátátám.

Már vagy kilencven perce lehettünk úton, és úgy egy kilométernyire voltunk az Akadémia elzárt területétől, amikor megszólaltak a dobok. Először csak zavar támadt a levegőben, aztán lüktetéssé vált minden egyes ütésnél. Amikor legközelebb lenéztem, a lábam már a dob ritmusára mozgott, ám én egy szót sem pazaroltam rá. Azt gondoltam: Így kényszerítenek engedelmességre. A véredbe jutnak.

A kísérőmnél természetesen megtette a hatását a dolog. Meadows hadnagy előreszegezte a tekintetét, és a néhány kérdésre, amit feltettem neki, csupán jelképes válaszokat adott, közben egyszer sem változtatott a helyzetén, még akkor sem, amikor a kocsit, miután ráfutott egy nagyobb kőre, csak egy hajszál választotta el attól, hogy felboruljon. Mindvégig megőrizte hóhérszerű testtartását, és voltak pillanatok, való igaz, amikor a kocsi – mert elmém tisztasága még mindig nem tért vissza egészen – egy kordévá változott, előtte a csőcselék… a nyaktiló…

És akkor egy hosszú emelkedő végére értünk, a föld tőlünk keletre lejteni kezdett, és elénk tárult a Hudson. Üveges, opálszürke, millió hullámba gyűrődött. A reggeli pára már tejszerű köddé vált, a túlsó part körvonalai egyenesen az ég felé törtek, és minden hegy kék árnyékba olvadt.

– Majdnem ott vagyunk, uram – szolgált a hírrel Meadows hadnagy.

Nos, ezt teszi érted a Hudson: kitisztít. És így, mire megtettük az utolsó emelkedőt a West Point-i szirt felé, mire az Akadémia kikandikált erdők szőtte palástjából – nos, addigra ismét azt éreztem, hogy megbirkózom azzal, ami jön, és képes voltam befogadni a látványt, úgy, ahogy egy turista tenné. Ott! Cozzens úr szállodájának szürke kőből álló tömbje, amelyet egy veranda ölel körül. Nyugati irányba pedig, fölé tornyosulva ott vannak a Putnam erőd romjai. Még magasabbra emelkedve a hegyek fákkal teli, barna izomrostjai, majd e fölött semmi, csak az ég.

Tíz perc híján három óra volt, amikor az őrposzthoz értünk.

– Állj! – jött a kiáltás. – Ki van ott?

– Meadows hadnagy – felelt a kocsis –, Landor urat kísérve.

– Lépjen elő és igazolja magát!

Az őrszem oldalról közelített felénk, és amikor kilestem, meghökkenve láttam, hogy egy fiú bámul vissza rám. A fiú szalutált a hadnagynak, aztán észrevett engem, és a keze már félúton járt, hogy tisztelegjen, még mielőtt polgári állásom érzékelhetővé vált volna. Visszaejtette, de még ott remegett az oldala mellett.

– Ő kadét vagy közlegény volt, hadnagy?

– Közlegény.

– De a kadétok is adnak őrséget, ugye?

– Amikor épp nem tanulnak, igen.

– Szóval akkor éjszaka?

Rám nézett. Először, mióta elhagytuk a kunyhómat.

– Éjszaka, igen.

Ezennel áthaladtunk az Akadémia területére. Azt készültem mondani, hogy beléptünk, de ide valójában nem belép az ember, mert igazából nem távozik sehonnan. Vannak épületek, igen – fa és kő és stukkó –, de úgy tűnik, mindegyik csak a Természet türelmének köszönhetően emelkedhet ki a földből, ám mindig annak a határán leledzik, hogy visszahúzzák. Huzamosabb idő után eljutottunk egy helyre, amely nem a Természeté: a felvonulási térre. Negyven hektárnyi göröngyös, világoszöld és aranyló gyepfoltokkal tarkított, gödröktől szaggatott terület, amely észak felé nyúlik addig a pontig, ahol még mindig a fák mögé rejtőzve, a Hudson hirtelen elfordul nyugati irányba.

– A Plató – adta tudtomra a jó hadnagy.

Persze én már tudtam a nevét, és miután a szomszédban laktam, a rendeltetésével is tisztában voltam. Ez volt az a szélfútta magaslat, ahol a West Point-i kadétokból katona lett.

De hol voltak a katonák? Nem láttam semmit, csak egy pár otthagyott puskát, egy zászlórudat, egy fehér obeliszket meg egy keskeny árnyéksávot, amit a déli nap még nem tolt el egészen.  És ahogy a batár haladt előre a ledöngölt földúton, nem volt a környéken senki, aki észrevette volna az érkezésünket. Még a dobolás is abbamaradt. West Point magába fordult.

– Hol vannak a kadétok, hadnagy?

– Délutáni előadáson, uram.

– A tisztek?

Kis szünetet tartott, mielőtt tájékoztatott volna róla, hogy sokan közülük oktatók, akiket a tiszti pavilonokban lehet megtalálni.

– És a többiek? – kérdeztem.

– Nem áll módomban elárulni, Landor úr.

– Óh, csak azon gondolkoztam, vajon alarmíroztak-e bárkit miattunk.

– Ezt nincs felhatalmazásom elmondani…

– Akkor talán annyit elárulhat, hogy magánraporton veszek-e részt az ezredesnél?

– Úgy hiszem, Hitchcock százados is jelen lesz.

– És Hitchcock százados az…?

– Az Akadémia parancsnoka, uram. Második a rangsorban Thayer ezredes után.

És ennél többet nem volt hajlandó elárulni. Ragaszkodni akart az egyetlen biztos dolgához, és így is tett: elvitt egyenesen az ezredes kvártélyához, és bevezetett a szalonba, ahol Thayer inasa várt rám. Patrick Murphy volt a neve, maga is katona volt egykoron, most (mint ahogy később felfedeztem) Thayer legfőbb spionja, és a spionok többségéhez hasonlóan igazán kedélyes figura.

– Landor úr! Remélem, az útja éppoly kellemes volt, mint amilyen derűs a mai nap. Kérem, volna szíves követni?

Az összes fogát rád villantotta, de a szemedbe nem nézett soha. Levezetett a lépcsőn és kitárta az ezredes irodájának ajtaját, bekiáltotta a nevemet, akár egy lakáj, és mire visszafordultam volna, hogy megköszönjem, már nyoma sem volt.

Mint később megtudtam, Sylvanus Thayert büszkeséggel töltötte el, hogy a feladatait a pincében látta el – némiképp egy közember szerepében tetszelgett. Én mindössze annyit jegyeznék meg, hogy átkozottul sötét volt a hely. Az ablakokat bokrok fedték, és a gyertyák látszólag csak önmagukat világították meg. Így tehát első találkozóm Thayer ezredessel a sötétség leple alatt zajlott.

De egy kissé előreszaladtam. Az első férfi, aki bemutatkozott, Ethan Allen Hitchcock parancsnok volt, Thayer után a második ember. Ő az a fickó, Olvasóm, aki nap mint nap elvégzi a kadétalakulatok felügyeletének piszkos munkáját. Thayer javaslatot tesz, mint mondják, míg Hitchcock végrehajtja. És bárki, aki érintkezésbe akar lépni az Akadémiával, annak először Hitchcockon kell átjutnia, aki gátként áll az emberiség zubogó vizeivel szemben – szárazon hagyva Thayert, és tisztán ragyogva, mint a nap.

Hitchcock, röviden, olyan ember volt, aki megszokta, hogy árnyékban legyen. És így is mutatta meg magát nekem először: a keze fényben fürdött, a többi része csak sejlett. Csupán mikor közelebb jött, akkor láttam, hogy milyen feltűnő ember (megjelenésében, mint mondták, hasonlított híres nagyapjára). Az a fajta férfi, aki megérdemli az egyenruháját. Acélkemény hasú, lapos mellű, az ajkai mintha mindig valami kemény tárgyat szorítanának: egy kavicsot, egy görögdinnyemagot. Barna szemeit melankólia fátyolozza. Megragadta a kezem, és meglepően gyengéd hangon szólt hozzám, olyan hangszínnel, akár egy látogató a betegágynál:

– Remélem, a nyugalomba vonulás jót tesz önnek, Landor úr!

– A tüdőmnek jót tesz, köszönöm.

– Szabad bemutatnom az ezredes úrnak?

Egy opálos fényfolt: egy fej, mely egy gyümölcsfa asztal fölé hajol. Gesztenyebarna haj, kerek arc, kiugró, kemény pofacsontok. Ez a fej és ez a test nem a szerelmi vágyak felajzására termett. Nem, ez az íróasztalnál ülő férfi az utókor rideg tekintetének formálta magát, méghozzá szívós igyekezettel, mert lám, milyen fess volt, még a kék kabátjában az arany váll-lapjaival és az aranyszínű nadrágjában, azzal a keresztvasas karddal együtt is, amely csendesen pihent az oldalán.

De mindezek csak későbbi benyomások lenyomatai. Abban a sötét szobában az alacsony székemről, a magas asztal mögött az egyetlen, amit láttam, igazság szerint, ez a rezzenéstelen és tiszta fej volt; az arcbőre hámlott, mintha épp egy maszkot készülnének lefejteni róla. Ez a fej lenézett rám a magasból, megszólalt, és azt mondta:

– Számomra az öröm, Landor úr.

Nem, tévedtem, azt mondta:

– Küldessek el kávéért?

Ez az. És erre válaszként azt feleltem:

– Egy kis sör jólesne.

Utána csönd állt be. Lehet, hogy zokon vette. Vajon Thayer ezredes absztinens? – vívódtam magamban. De akkor Hitchcock Patricket szólította, majd Patrick elment Mollyért, és Molly egyenest a hordókhoz indult, és mindehhez nem kellett egyéb, mint Sylvanus Thayer jobb keze ujjainak puszta behajlítása.

– Azt hiszem, korábban már találkoztunk egyszer – szólalt meg Thayer.

– Igen, Kemble-éknél. Cold Springben.

– Ahogy mondja. Kemble úr igen nagy elismeréssel beszél önről.

– Óh, ez kedves tőle! – feleltem mosolyogva. – Volt szerencsém a fivére hasznára lenni, ez minden. Sok évvel ezelőtt.

– Ezt említette is – szólt közbe Hitchcock. – Telekspekulánsokkal volt kapcsolatos az ügy.

– Igen, ez minden alkotást felülmúl, nem igaz? Az a sok ember Manhattanben, akik eladják a nem létező telkeiket. Kíváncsi vagyok, vajon csinálják-e még.

Hitchcock kissé közelebb húzta a székét, és a gyertyáját Thayer asztalára helyezte, egy piros bőr irattartó doboz mellé.

– Kemble úr – folytatta – azt sugallta, hogy ön afféle legendának számított a New York-i rendőrök körében.

– Miféle legendának?

– Először is, becsületes. Meglátásom szerint már ez is elég ahhoz, hogy valaki legendává váljon a New York-i rendőrség köreiben.

Láttam, ahogy Thayer szempillái leereszkedtek, akár a redőnyök: Jól csinálta, Hitchcock!

– Óh, a legendák sosem túl őszinték! – jegyeztem meg könnyedén. – Habár azt hiszem, ha valaki híres lehetne az őszinteségéről, az ön és Thayer ezredes.

Hitchcocknak összeszűkült a szeme. Talán azon morfondírozott magában, ez vajon minden szempontból hízelgő megjegyzés volt-e.

– Egyéb eredményei mellett – folytatta Thayer – az ön közreműködésével sikerült elfogni a Hajnal Fiúk vezéreit. Istencsapása voltak a derék kereskedők számára mindenfelé.

– Való igaz, úgy hiszem.

– Egyúttal része volt a Lenge Ingesek bandájának felszámolásában is.

– Átmenetileg. Aztán visszatértek.

– És ha jól emlékszem – mondta Thayer –, önnek tulajdonították egy különösen hátborzongató gyilkosság megoldását is, amelyet mindenki más lényegében feladott. Egy fiatal prostituált az Elysian Fields-i parkerdőben. Nem egészen az ön illetékességi területe, igaz, Landor úr?

– Az áldozat az volt. A gyilkos is, mint kiderült.

– Azt is hallottam, hogy ön egy lelkész fia, Landor úr. Pittsburghből indult az életnek?

– Több egyéb hely mellett.

– Még a tízes éveiben költöztek New Yorkba. Belefolyt a politikába is, jól tudom? De az a sanda gyanúm, hogy nem volt gyomra a pártviszályokhoz.

Ezt elismerendő, bólintottam. Valójában csak jobb szögből akartam megfigyelni Thayer szemét.

– A kódfejtés is az erényei közé tartozik – folytatta. – Csakúgy mint a zavargások megfékezése. A katolikus választókerületekkel való ellentétek elsimítása. És a… a nem igazán kesztyűs kézzel levezetett kihallgatások.

És tessék! Egy apró szemvillanás. Valami, amit ő sem érzékelhetett volna jobban, mint amennyire én láthattam, ha nem épp ezt lestem volna.

– Kérdezhetek valamit, Thayer ezredes?

– Igen?

– Van már külön fiókja az aktámnak?

– Nem igazán tudom követni önt, Landor úr.

– Ugyan, kérem, én nem követtem önt! Miért érzem úgy, mintha az egyik kadétja volnék? Bejönnek ide – vélhetően már kissé megfélemlítetten –, ön pedig ott ül és lefogadom, hogy közli velük a pontos osztályozási rangsorukat, hogy hány vétséget halmoztak fel, és óh, ha egy kicsit jobban koncentrál, még azt is meg tudja mondani nekik, mekkora adóssággal rendelkeznek. Így aztán bizonyára azzal a gondolattal távoznak innen, hogy ön maga az Isten.

Előrehajoltam, és a kezeimet az asztala mahagónilapjára szorítottam.

– Kérem! – mondtam. – Mi egyebet árul még el az a kis fióknyi papíros, ezredes? Mármint rólam. Valószínűleg megtudható belőlük, hogy özvegy vagyok. Amúgy ennek elég nyilvánvalónak kellene lennie, hisz nincs egyetlen ruhadarabom sem, amin ne látszana, hogy öt évnél korábban vásároltam. És már régóta nem vetettem árnyékot a templom ajtajára sem. Ja, és tesz említést arról, hogy volt egy lányom? Aki jó ideje már, hogy elszökött?  Az  estéim magányosak, de van egy nagyon kedves tehenem. Tud a fiókja bármit is a tehénről, ezredes?

Épp ekkor kinyílt az ajtó, felfedve az inast, aki egy tálcán a sörömet hozta. Jó szénsavas, majdhogynem fekete. A pince legmélyén tárolták, úgy sejtettem, mert az első korty hűvösétől megborzongtam.

Elárasztott Thayer és Hitchcock megnyugtató hangja.

– Bocsásson meg, Landor úr…

– Rosszul indítottunk…

– Nem akartam megsérteni…

– Minden tiszteletem…

Feltartottam a kezem.

– Nem, uraim! – mondtam. – Én vagyok az, akinek bocsánatot kellene kérnie. – A hideg poharat a halántékomhoz szorítottam. – Amit meg is teszek. Kérem, folytassák!

– Egész biztos benne, Landor úr?

– Attól tartok, ma kissé leharcolt állapotban találnak, de örömmel… azazhogy, kérem, adják elő, mit óhajtanak, és legjobb tudásom szerint igyekszem majd…

– Nem akarna inkább egy…

– Nem, köszönöm.

Hitchcock közben felállt. Ezzel újfent átvette a megbeszélés irányítását.

– Mostantól kezdve nagyon óvatosan kell haladnunk, Landor úr. Remélem, számíthatunk a diszkréciójára!

– Természetesen.

– Először is engedje meg, hogy elmagyarázzam, miszerint pályafutása áttekintésével pusztán ki szerettük volna deríteni, vajon ön-e a megfelelő ember a céljainkra.

– Ez esetben talán meg kellene kérdeznem, mik is a céljaik.

– Olyasvalakit keresünk – egy magánembert –, aki jól dokumentált szakértelemmel és diplomáciai… tapintattal bír, és aki lefolytathatna egy bizonyos érzékeny természetű nyomozást.  Az  Akadémia nevében.

A viselkedésében semmi sem változott, de valami más volt. Talán csak az a felismerés, amely oly hirtelen hasított belém, mint annak az első korty sörnek a hatása, miszerint ők egy civiltől kérnek segítséget – tőlem.

– Hát – mondtam, megfontoltan araszolva előre –, az attól függ, ugye?! Mármint a nyomozás természetétől. És az én képességemtől, hogy…

– A képességei miatt nem aggódunk – szólt közbe Hitchcock. – A nyomozás az, ami gondterheltté tesz minket. Minthogy igen bonyolult, és ahogy említettem, rendkívül érzékeny természetű. Így hát, mielőtt eggyel tovább lépnénk, még egyszer meg kell bizonyosodnom afelől, hogy semmi, ami itt elhangzik, nem kerül ki az Akadémia falai közül.

– Százados úr – feleltem –, önök tisztában vannak vele, milyen életet élek. Nincs senkim, akinek továbbadhatnám a lovamon kívül, és ő maga a négy lábon járó diszkréció, esküszöm!

Úgy tűnt, mint aki ezt komoly garanciának veszi, mert a százados visszaült a helyére, és a térdeivel folytatott rövid eszmecsere után felém emelte az arcát és megszólalt:

– Az egyik kadétunkkal kapcsolatos az ügy.

– Gyanítottam.

– Egy Fry nevű, másodéves fiú Kentuckyból.

– Leroy Fry – tette hozzá Thayer. Megint az a leszegezett tekintet. Mintha három titkos kis asztalfiókja lenne tele jegyzetekkel Fryról.

Hitchcock újra kiszakította magát a székéből, és hol feltűnt, hol kilépett a fényből. Végre rátalált a szemem, ahogy falnak szorított háttal állt Thayer íróasztala mögött.

– Nos – kezdett bele Hitchcock –, nincs értelme kerülgetni a forró kását. Leroy Fry tegnap éjjel felakasztotta magát.

Ebben a pillanatban úgy éreztem, mintha egy nagy poén legvégén vagy legelején léptem volna be, de az tűnt a legbiztonságosabbnak, ha mindezt fel se veszem.

– Sajnálattal hallom – mondtam. – Őszintén.

– Az együttérzése…

– Borzalmas ügy.

– Minden érintett számára – mondta Hitchcock, és előrelépett. – Magának a fiatalembernek. A családjának…

– Volt szerencsém találkozni – jegyezte meg Sylvanus Thayer – az ifjú Fry szüleivel. Nem restellem bevallani önnek, Landor úr, megküldeni a hírt a fiuk haláláról, az egyik legszomorúbb feladat volt, amivel valaha is megbíztak.

– Hát hogyne – feleltem.

– Aligha kell hozzátennünk… – vette vissza a szót Hitchcock, és éreztem, hogy itt valami sarkalatos ponthoz érünk – nos, aligha kell hozzátennünk, hogy ez rettenetes ügy az Akadémia számára is.

– Tudja, soha semmi ehhez fogható nem történt még itt – fűzte hozzá Thayer.

– Egész bizonyosan nem – erősítette meg Hitchcock. – És nem is fog előfordulni többé, ha rajtunk múlik.

– Nos, uraim – szólaltam meg. – Tisztelettel megjegyzem, hogy ez nem olyasmi, amibe bármelyikünknek is beleszólása lenne, igaz? Hiszen ki tudhatja, hogy mit forgat egy fiú a fejében nap nap után? Most, holnap… – Megvakartam a fejem. – Lehet, hogy szegény ördög holnap már nem tette volna meg. Holnap talán életben lenne. Ma viszont… sajnos halott, nemde?

Hitchcock most előrelépett és rátámaszkodott Windsor széke íves háttámlájára.

– Meg kell értenie a helyzetünket, Landor úr. Ezeket a fiatalembereket kifejezetten a mi gondjainkra bízták. Ha úgy tetszik, in loco parentis{1} járunk el. A mi kötelességünk úriembert és katonát faragni belőlük, és e cél érdekében ösztökéljük őket. Nem kérek elnézést emiatt: ösztökéljük őket, Landor úr. De szeretnénk azt gondolni, hogy tudjuk, mikor kell felhagyni az ösztökéléssel.

– Szeretnénk azt gondolni – tette hozzá Sylvanus Thyer –, hogy bármelyik kadétunk bátran fordulhat hozzánk, akár hozzám, akár Hitchcock századoshoz, vagy egy kiképzőtiszthez, vagy kadéttiszthez. Felkereshet minket bármikor, ha testi vagy lelki gondja támad.

– Ebből arra következtetek, hogy nem volt semmilyen figyelmeztető jele a dolognak.

– A világon semmi.

– Sebaj – jegyeztem meg. (Túlságosan fesztelenül, mint rájöttem.) – Biztosra veszem, hogy megtettek mindent, ami önöktől tellett. Ennél többet senki sem kívánhat.

Mindketten eltöprengtek ezen egy kicsit.

– Uraim! – folytattam. – Úgy sejtem, és most lehet, hogy tévedek, de úgy sejtem, ez az a stáció, amikor beavatnak, hogy mit is akarnak tőlem. Mert én még mindig nem értem. Ha egy fiú felakasztja magát, az a halottkémre tartozik, minden bizonnyal. Nem egy nyugdíjas rendőrre – akinek ráadásul gyenge a tüdeje és rossz a vérkeringése.

Láttam, ahogy Hitchcock mellkasa megemelkedik, majd lesüllyed.

– Sajnos – mondta –, ez még nem minden, Landor úr.

Újabb hosszú szünet következett, még gyanakvóbb, mint az előző. A tekintetem ide-oda vándorolt a két férfi között, és vártam, hogy az egyikük továbbmerészkedjen. Ekkor Hitchcock egy újabb mély lélegzetet vett és megszólalt:

– Az éjszaka folyamán – hajnali fél kettő és három óra között – eltávolították Fry kadét holttestét.

Ekkor kellett volna felismernem: a dübörgéséről. Nem holmi dobok hangja volt, hanem a saját szívemé.

– „Eltávolították” – azt mondja?

– Adódott… látszólag adódott némi zűrzavar a protokollban – ismerte el Hitchcock. – Az a közlegény, akit silbaknak vezényeltek ki a holttest mellé, elhagyta a posztját abban a hitben, hogy máshol van rá szükség. Mire a tévedésére fény derült – azaz mire visszatért az eredeti posztjára –, addigra a holttest eltűnt.

A poharamat nagyon óvatosan letettem a földre. A szemeim önkéntelenül lecsukódtak, majd riadtan felpattantak egy különös hangra, amely, mint hamarosan rájöttem, a kezeim egymáshoz dörzsölésétől származott.

– Ki volt az, aki eltávolította a testet? – kérdeztem.

Hitchcock kapitány meleg barna hangja először árulkodott némi keménységről:

– Ha ezt tudnánk – vágta rá –, nem kellett volna iderendelnünk önt, Landor úr.

– Ez esetben azt meg tudja mondani, hogy megtalálták-e a holttestet?

– Igen.

Hitchcockunk visszament a falhoz, a maga által elrendelt őrpozícióba. Aztán újabb hosszú csend következett.

– Valahol a lezárt területen? – sugalmaztam.

– A jégháznál – mondta Hitchcock.

– És visszaszolgáltatták?

– Igen.

Többet is akart mondani, de visszafogta magát.

– Nos – jegyeztem meg –, az Akadémia kiveszi a maga részét a csínyekből, efelől nincs kétségem. És nincs abban semmi nagyon szokatlan, ha fiatalemberek holttestekkel szórakoznak. Tekintsék áldásnak, hogy nem ásnak ki sírokat!

– Ez messze túlmegy holmi csínyen, Landor úr.

Hitchcock előrehajolt Thayer asztalának széle fölé, majd ez az igen harcedzett tiszt hebegni kezdett a levegőbe.

– Bárki is… bárkik is mozdították el Fry kadét holttestét, meg kell jegyeznem, hogy egy rendkívül, mondhatni kivételesen szörnyű hullagyalázást követtek el. Olyat, amit… amit képtelenség…

Szegény ördög, egy örökkévalóságig folytatta volna így, kerülgetve a lényeget. Sylvanus Thayerre maradt, hogy egyenest a dolog közepébe vágjon. Ő pedig peckesen ülve a székében, egyik kezét az irattartó dobozon nyugtatva, míg a másikkal egy bástya sakkfigurát morzsolgatott, felemelte a fejét és úgy közölte a hírt, mintha csak az osztályrangsort olvasná fel:

– Fry kadétnak kivájták a szívét.

Gus Landor beszámolója

3

Kölyökkoromban az ember soha nem tette be a lábát egy ispotályba, hacsak nem tervezte, hogy meghal, vagy ha oly szegény nem volt, hogy nem érdekelte, meghal-e. Apám hamarabb vált volna baptistává, de talán megváltoztatta volna a véleményét, ha látta volna a West Point-i ispotályt. Alig volt hat hónapos aznap, amikor először beléptem oda, a falai frissen meszeltek, a padló és a faburkolat tisztára súrolt, minden ágy és szék kén- és klórgázban úszott, míg a termeken mohaillatú áramlat futott át.

Egy átlagos napon előfordulhatott volna, hogy pár makulátlanul tiszta ápolónő áll készen arra, hogy üdvözöljön minket, esetleg megmutassa nekünk a szellőzőrendszert vagy a műtőt. De nem ma. Az egyik ápolónőt hazaküldték, miután elájult, a másik, a főnővér meg túl zaklatott volt ahhoz, hogy bármit is mondjon, amikor megérkeztünk. Keresztül- és túlnézett rajtunk, mintha egy regiment járna a nyomunkban, de miután senkit sem talált, megrázta a fejét, és felkísért minket a lépcsőn a B3-as kórterembe. Elvezetett bennünket egy nyitott kandalló mellett, majd odavitt egy kovácsoltvas ágyhoz. Vacillált kicsit. Majd lehúzta Leroy Fry holttestéről a vászonlepedőt. „Engedelmükkel”, mondta. Azután becsukta maga mögött az ajtót, akár egy ház úrnője, aki a férfi vendégeket otthagyja bagózni.

Élhetnék száz évig, Olvasóm, áldozhatnék rá egymilliónyi szót, akkor sem tudnám leírni azt a látványt.

Apránként térek rá.

Leroy Fry – hidegen, akár a kocsi gumiabroncsa – egy vaskarikákkal övezett tollmatracon feküdt.

Egyik keze az ágyékán pihent; a másik ívben visszagörbült a vállához. A szeme félig nyitva volt, mintha a dobok épp az ébresztőt dübögték volna.

A szája ferdén elfancsalodott. Két sárgás elülső foga kiállt a felső ajkából.

A nyaka vörös és lila, fekete csíkokkal.

A mellkasa…

Ami megmaradt a mellkasából, az piros volt. Több különféle piros, attól függően, hogy felszakították-e vagy egyszerűen csak felnyitották valahol. Az első gondolatom az volt, hogy valami hatalmas, megrázkódtató erő bánt el vele. Rádőlt egy fenyőfa – nem, az túl kicsi; egy meteor esett le az egyik felhőből…

De ugyanakkor nem horpadt be. Talán jobb lett volna, ha mégis kilapul. Akkor nem kellett volna látnom a mellkas bőrének szőrtelen, visszapöndörödött széleit, a csontjai széttöredezett végeit, és mélyebben belül azt a mézgás valamit, ami összecsukódva hevert ott még rejtélyesen. Láttam az összeesett tüdőket, a rekeszizom szalagját, a mája sűrű, meleg barna teltségét. Láthattam… mindent. Mindent, kivéve azt a szervet, ami nem volt ott, de amit valahogy mind közül a legtisztábban látott az ember, azt a hiányzó darabot…

Szégyenkezve vallom be, hogy ebben a pillanatban egy olyan elmélet kerített hatalmába, amellyel normális esetben nem zavarnálak, Olvasóm. Úgy tűnt, hogy Leroy Fryból nem maradt egyéb, csupán egy kérdés. Egyetlen kérdés, amit a végtagjaiban lévő repedés, a sápadt, csupasz bőrének zöldes elszíneződése vetett fel…

Ki tette ezt?

És a bensőm lüktetéséből tudtam, ez egy olyan kérdés, amelyre választ kell találnom. Nem számít, milyen veszélyt jelent ez rám nézve, tudnom kell, ki vitte el Leroy Fry szívét.

Tehát azzal a módszerességgel néztem szembe a kérdéssel, ahogy mindig is szoktam. Kérdéseket tettem fel. Nem a levegőbe, nem, hanem annak az embernek, aki egy méterre állt tőlem: dr. Daniel Marquis-nak, a West Point sebészének, aki nem sokkal utánunk érkezett a szobába. Tartózkodó, mohó, véres szemmel bámult rám, és meglátásom szerint alig várta, hogy megkérdezzék.

– Dr. Marquis! Hogyan fog hozzá az ember – és rámutattam a tetemre az ágyon – egy ilyen elvégzéséhez?

– Megejteni az első vágást – felelte –, nem olyan nehéz. Egy szike, bármilyen jó éles kés alkalmas rá.

Immár belemelegedve a témába, Leroy Fry teteme fölé állt és egy láthatatlan pengével szabdalta a levegőt.

– A szívhez eljutni, az a bonyolult része. A bordákat és a szegycsontot el kell távolítani az útból, és ezek a csontok, nos, ezek a csontok nem olyan tömörek ugyan, mint a gerinc, de azért elég kemények. Nem tanácsos eltörni őket – folytatta –, vagy megrepeszteni, különben az ember azt kockáztatja, hogy kárt tesz a szívben. – Meredten nézett Leroy Fry mellkasának nyitott kráterébe. – Most már csak az a kérdés van hátra, hogy hol vágjunk. Az első lehetőség, hogy egyenesen lefelé haladunk a szegycsonton… Huss – szaladt meg Marquis doktor pengéje, kettévágva a levegőt. – Áh, de akkor még mindig szét kell feszíteni a bordákat, ami bizony még egy feszítővassal sem kis munka. Nem, ilyenkor azt csináljuk… a tettes azt csinálta, hogy egy kör alakú vágást ejtett. A bordakosáron keresztül, majd két vágás a szegycsonton át. – Marquis doktor hátralépett egyet és az eredményt szemlélte. – Ahogy így elnézem – folytatta –, amondó vagyok, hogy egy fűrésszel esett neki.

– Egy fűrésszel.

– Amilyet egy sebész használna egy végtag amputálásánál. Nekem is van egy a gyógyszertárban. Ennek hiányában talán beérte egy fémfűrésszel. De ez azért kemény munka. Egyszerre kell mozgásban tartani a pengét, miközben kívül kell tartani a mellkasüregen. No lám, nézzen csak ide a tüdőkre! Látja azokat a sebeket? Úgy két-három centi hosszúak? További vágások vannak a májon is. Járulékos ruptúrák, sejtésem szerint. Onnan erednek, hogy a tettes kifelé fordította a pengét, hogy megóvja a szívet.

– Óh, ezzel szörnyen sokat segített, doktor úr! – mondtam. –  Elárulná nekünk, mi következik ezután? Miután a bordakosarat és a szegycsontot átvágtuk?

– Nos, innen már elég egyszerű a dolog. Át kell vágni a szívburkot. Az az epicardiumot körülvevő hártya, amely segít rögzíteni a szívet.

– Igen…

– Utána át kell vágni, óh, az aortát. A tüdőartériát. Át kell jutni a vena caván, de ez csupán percek kérdése. Bármilyen rendes kés megteszi erre a célra.

– Közben fröcsögne a vér, doktor úr?

– Olyasvalakinél nem, aki már néhány órája halott. Attól függően, a tettes milyen gyorsan haladt, még lehetett egy kis mennyiségű vér ott. De gyanítom, hogy mire megszerezte a szívet – mondta ezt némi elégedett felhanggal –, addigra ez a szív hasznavehetetlen volt.

– Mi jön ezután?

– Óh, nagyjából végeztünk is – mondta a sebész. – Számításom szerint az egész köteget elég tisztán vehette ki. És könnyű is volt, az emberek többsége ezt nem is tudja. Csak egy kicsit nagyobb, mint az ökle, és nem nehezebb úgy háromszáz grammnál. Amiatt, hogy üreges – mondta, és hogy hangsúlyt adjon ennek, megkopogtatta a mellkasát.

– Szóval, doktor úr, remélem, nem bánja, hogy ezt a sok kérdést felteszem önnek!

– Egyáltalán nem.

– Talán többet is tud mondani a fickóról, aki ezt tette. Mire lenne szüksége az eszközökön kívül?

Enyhe értetlenség tükröződött a szemében, amint elvonta a tekintetét a hulláról.

– Hát, hadd gondolkozzam el ezen! A fickónak erősnek kell lennie, az általam említett okok miatt.

– Tehát akkor nem nő a tettes?

A sebész felhorkant:

– Nincs ilyen nő, már akivel valaha volt szerencsém találkozni, nem.

– Mi másra lenne még szüksége?

– Jelentős mennyiségű fényre. Egy olyan műtétet végrehajtani, mint ez, az éjszaka koromsötétjében, ahhoz fényre volt szüksége. Nem lepne meg, ha temérdek sok viaszt találnánk az üregben.

A pillantása mohón visszatért az asztalon fekvő tetemre. Némi nyomást kellett gyakorolni a köpenyének az ujjára, hogy elhúzzuk onnan.

– Mi a helyzet az orvosi előélettel, doktor úr? Szükséges lenne, hogy az illető – egyenesen belemosolyogtam az arcába – ugyanolyan képzett és kiemelkedően gyakorlott legyen, mint ön?

– Óh, nem feltétlenül – felelte újfent szemérmesen. – Azt tudnia kéne… hogy mit kell keresni, igen, hogy mire kell számítani. Hogy hol kell vágni. Kell egy kevés anatómiatudás, igen, de nem kell hozzá orvosnak lennie. Vagy sebésznek.

– Egy őrült!

Ez Hitchcock volt, amint közbeszólt. Megdöbbentett, bevallom. Kezdtem úgy érezni, hogy csak Marquis doktor (és Leroy Fry) meg én vagyunk a szobában.

– Ki más, mint egy őrült? – kérdezte Hitchcock. – És még mindig odakint van, amennyire tudjuk, valami újabb dühkitörésre készen. Én vagyok az egyet… másnak nehezére esik gondolni rá? Hogy még mindig odakint van?

Érzékeny ember volt a mi Hitchcockunk. Minden keménysége ellenére tudott együttérző is lenni. És volt, hogy vigaszra szorult. Elég volt, ha Thayer ezredes csak egy kicsit meglapogatta hátul a vállát, és minden feszültség elszállt belőle.

– Ugyan-ugyan, Ethan! – mondta Thayer.

Ez volt az első és nem az utolsó alkalom, hogy a szövetségükre egyfajta furcsa párkapcsolatként, afféle házasságként gondoltam. Semmit sem értek ezen, csak azt sugallom, hogy ennek a két agglegénynek volt valamiféle paktuma, amit mindig cseppfolyós és kimondatlan dolgokra alapoztak. Egyszer, és csak egyszer (később jutott tudomásomra) elváltak útjaik: három évvel korábban azon a kérdésen különböztek össze, hogy a West Point vizsgálóbíróságai megsértették-e a katonai eljárásrendet. Nem érdekes. Egy évvel később Thayer visszahívta Hitchcockot. A seb begyógyult. És mindezt egy váll-lapogatással adta tudtára. Ezt is: Thayer a parancsnok. Mindig.

– Biztosra veszem, hogy mindannyian Hitchcock századoshoz hasonlóan érzünk – mondta. – Igaz, uraim?

– És a százados úr óriási dicsőségére válik, hogy ezt szavakba öntötte – fűztem hozzá én.

– Bizonyára mindennek a lényege – tette hozzá az ezredes –, hogy jobb helyzetbe hozzuk magunkat az elkövető megtalálását illetően. Nem így van, Landor úr?

– Természetesen, ezredes.

Nem enyhült meg, nem igazán, de Hitchcock leült az egyik üres ágyra és kibámult az egyik észak felé néző ablakon. Mindnyájan hagytunk neki egy kis időt. Emlékszem, kongattam magamban a másodperceket. Egy, kettő…

– Doktor úr! – szóltam aztán mosolyogva. – Esetleg elárulhatná nekünk, milyen soká tartana valakinek elvégezni egy ilyenfajta műtétet.

– Nehéz ezt megmondani, Landor úr. Már több éve annak, tudja, hogy én bármilyen holttestet felboncoltam, és soha nem egészen… ilyen mértékig. Ha meg kellene becsülnöm, tekintettel a nehéz körülményekre, egy óránál többet mondanék. Másfél óra talán.

– A java része a fűrészeléssel telne.

– Igen.

– És mi van, ha ketten lennének?

– Nos, akkor mindegyikük egy-egy oldalra állhatna, és úgy feleannyi idő alatt végezhetnének. De három ember már túl sok lenne. Egy harmadik ember nem sokat tenne hozzá, hacsak nem ő tartaná a lámpást.

Egy lámpást, igen. Ez volt a megmagyarázhatatlan dolog, miközben Leroy Fryt néztem: az volt az érzésem, hogy valaki fényt tartott fölé. Ezt annak a ténynek tulajdonítanám, hogy a szemei valójában az enyémek felé fordultak, engem néztek a félig lehunyt szemhéjakon keresztül, ha ezt egyáltalán nézésnek lehet nevezni. Mert a pupillái annyira összeszűkültek, akár a vakokéi, és csak valami ezüstös fehérség maradt.

Közelebb húzódtam az ágyhoz, és a hüvelykujjaim hegyével lehúztam a szemhéjakat. Kevesebb mint egy másodpercig álltak meg ott, aztán újra felugrottak. Alig vettem észre, mert épp a Leroy Fry nyakán lévő sebeket fürkésztem. Nem egyetlen csoportot képeztek, ahogy először gondoltam, hanem a gyötrelem mintájával megrajzolt szövetet. Jóval azelőtt, hogy a hurok elzárta volna ennek a kadétnak a légcsövét, a kötél kidörzsölt és bevágott egy tekintélyes nagyságú húst, mire bevégezte a dolgát.

– Hitchcock százados! – szóltam. – Tudom, hogy az emberei kutatást szerveztek, de pontosan mit kerestek? Egy embert? Vagy egy szívet?

– Mindössze annyit mondhatok önnek, hogy átfésültük a környező területeket, de nem találtunk semmit.

– Értem.

Eperszőke haja volt ennek a Leroy Frynak. Hosszú, fehér szempillái. Lőfegyver markolatától származó bőrkeményedések a jobb kezén és fényes hólyagok az ujjbegyein. És egy szemölcs két lábujja között. Előző nap még életben volt.

– Volna szíves valaki emlékeztetni – szólaltam meg ismét –, hol is találták meg a holttestet? Miután elvitték a szívet.

– A jégháznál.

– Nos, Marquis doktor, tartok tőle, hogy újfent a szakértelmére vagyok kénytelen támaszkodni. Ha ön akarná… ha ön fogna hozzá egy szív tartósításához, hogyan tenné?

– Hát, valószínűleg keresnék valamilyen tartályfélét. Nem kellene túl nagynak lennie.

– Igen?

– Aztán becsomagolnám a szívet valamibe. Muszlinba talán. Újságpapírba, ha anyagi nehézségekkel küzdenék.

– Folytassa!

– És aztán… körülvenném… – Itt megállt. Az ujjait a torkára fűzte. – Jéggel – bökte ki.

Hitchcock felemelkedett az ágyról.

– Tehát idáig fajult a dolog – mondta. – Az az őrült nem csak egyszerűen elvitte Leroy Fry szívét. Valójában jégen tartja.

Megvontam a vállam. Széttártam a tenyerem.

– Fennáll a lehetősége, ez minden.

– Miféle istentelen célból?

– Ó, hát azt nem tudnám megmondani, százados úr. Még csak most jutottam el idáig.

Mostanra szegény főnővér visszatért, túlfűtött kötelességtudattal, és szerette volna, ha Marquis doktor részt venne valamiben, nem emlékszem, miben. Csak Marquis sajnálkozó arckifejezésére emlékszem: nem akart elmenni.

Végül mégis csak én, Thayer és Hitchcock maradtunk. Meg Leroy Fry. És akkor megszólalt a dob, mert most a kadétokat hívták az esti szemlére.

– Nos, uraim – mondtam –, ezt nem hagyhatjuk figyelmen kívül. Egy pozőrrel van dolguk. – A kezeim ismét egymást dörzsölték. – Magam is kissé zavarban vagyok. Egy dolgot különösen nem tudok megérteni. Miért nem értesítették a katonai hatóságokat?

Kitartó, hosszú csönd.

– Ez az ügy kétségkívül az ő hatáskörükbe tartozik – mondtam –, és nem az enyémbe.

– Landor úr! – fordult hozzám Sylvanus Thayer. – Mondja, nem bánná, ha sétálnánk egyet?

Nem mentünk messzire. Csak végig a folyosón és vissza. Majd megismételtük. Aztán újra. Olyan volt, mint valami katonai hadmozdulat. Thayer tíz centivel alacsonyabb, de peckesebb volt nálam, több magabiztosság volt a testtartásában.

– Kényes helyzetben talál minket, Landor úr.

– Efelől nincs kétségem.

– Ez az Akadémia… – kezdett bele, de túl nagy volt az iram, visszavett belőle egy-két lépést. – Ez az Akadémia, mint talán tudja, kevesebb mint harminc éve létezik. És közel fele időben, főhadbiztosként, én voltam a vezetője. Úgy hiszem, nyugodtan kijelenthetjük, hogy sem az Akadémia, sem én nem érdemeltük ki az állandóság hírnevét.

– Ez csak idő kérdése, sejtésem szerint.

– Nos, bármilyen más fiatal intézményhez hasonlóan, szert tettünk néhány megbecsült barátra. És néhány rettenetes, becsmérlő kritikusra.

A padlóra szegezett pillantással megkockáztattam:

– Jackson elnök a második táborba esik, igaz?

Egy gyors oldalpillantás Thayertől:

– Nem teszek úgy, mintha tudnám, ki melyik táborba esik – mondta. – Csak azt tudom, hogy kivételes terhet róttak ránk. Mindegy, hány katonát nevelünk ki, mindegy, mennyi szívességet teszünk a hazánknak, attól tartok, mindig abban a helyzetben leszünk, hogy meg kell védenünk magunkat.

– Mi ellen, Thayer ezredes?

– Óh! – A mennyezetet fürkészte. – Az elitizmus gyakori motívum. Kritikusaink azt állítják, hogy a gazdag családok sarjait részesítjük előnyben. Bár tudnák, milyen sok kadétunk származik farmokról, milyen sokan vannak a munkások, kézművesek fiai! Ez itt Amerika kicsiben, Landor úr.

Olyan szépen csengett ez a folyosón. Amerika kicsiben.

– Mi egyebet mondanak még a kritikusaik, ezredes?

– Hogy túl sok időt fordítunk a mérnöki tudományokra, és nem eleget arra, hogy katonákat képezzünk. Hogy a kadétjaink olyan megbízásokat vállalnak el a hadseregtől, amelyek a legénységi állományt illetnék.

Meadows hadnagy, gondoltam.

Thayer továbbhaladt előre, lépteit a kinti dobpergéshez igazította.

– És felesleges szólnom önnek – mondta – a kritikusaink utolsó csoportjáról. Azokról, akik nem akarják, hogy ebben az országban bármilyen állandó hadsereg legyen.

– Vajon mit tennének a helyére?

– Nyilván a régi milíciákat. A söpredéket a falusi főtérről. Látszatkatonákat – folytatta, a keserűség minden jele nélkül.

– Nem a milíciák nyerték meg nekünk az utolsó háborúnkat – feleltem. – Hanem az olyan férfiak, mint… Jackson tábornok.

– Milyen jó érzés tudni, hogy egy véleményen vagyunk, Landor úr! De tény, hogy még mindig jó néhány amerikai akad, aki visszariad egy egyenruhás férfi láttán.

– Ezért is nem viselünk egyenruhát – feleltem halkan.

– Viselünk?

– Elnézést, mi, rendőrök. Nézzen csak bármerre, nem talál egy rendőrt sem – sőt, ha jobban belegondolok, egyetlen New York-i igazságügyi tisztviselőt sem –, aki olyasmit viselne, amivel felhívná magára a figyelmet. Az egyenruhák elriasztják az embereket, nem?

Különös, hogy bár nem terveztem önként felajánlani, ám ez mégis afféle testvéri szikrát gerjesztett köztünk. Ezzel nem azt állítom, hogy mosolyogni láttam Sylvanus Thayert – soha nem láttam, hogy erre vetemedett volna –, de tompítani lehetett az élességén.

– Mulasztást követnék el, Landor úr, ha nem árulnám el, hogy én részesültem a támadások oroszlánrészében. Zsarnoknak neveztek. Despotának. A barbár is közkedvelt kifejezés volt.

Ezzel elhallgatott. Hagyta, hogy a szó rátelepedjen.

– Hát ez most egy kellemetlen helyzet, nemde, ezredes? – kérdeztem. – Mármint az ön oldaláról tekintve. Ha híre megy, hogy a kadétok igazából megtörtek az… az ön brutális uralma alatt, olyannyira, hogy önkezűleg vetnek véget az életüknek…

– Leroy Fry esetének már híre ment – közölte fagyosan, mint a jég. (A testvéri érzés odalett.) – Ezt nem tudom megakadályozni, ahogy azt sem, hogy az emberek úgy állítsák be a történteket, ahogy akarják. E pillanatban kizárólag az érdekel, hogy ezt a nyomozást ne vonják bizonyos emberek az irányításuk alá.

Ránéztem.

– Bizonyos washingtoni emberek – sugalmaztam.

– Pontosan – felelte.

– Olyanok, akik már az Akadémia puszta létével szemben is elutasítóak. És csak az indokot keresik, hogy földig rombolják.

– Pontosan.

– De ha meg tudná mutatni nekik, hogy vannak a kezében ütőkártyák – valaki, aki nyomoz –, akkor talán még egy ideig távol tudná tartani a csaholó kutyákat.

– Egy kis ideig, igen – bólintott.

– És mi van, ha nem jutok semmire, ezredes?

– Akkor megírom a jelentésemet a főhadmérnöknek, aki aztán konzultálni fog Eaton tábornokkal. Ezután megvárjuk a közös ítéletüket.

Most megálltunk a B3-as kórterem ajtajánál. Lentről felhallatszott a főnővér mérges hangja és a sebész kenetteljes orgánuma. Odakintről egy síp metsző sivítása. És a B3-as kórteremből egyáltalán semmi.

– Ki gondolta volna – jegyeztem meg –, hogy egy ember halála ennyire megboríthatja az egyensúlyt?! Még az ön pályafutását is.

– Ha semmi másról nem tudom meggyőzni önt, Landor úr, hadd győzzem meg erről! Az én pályafutásom semmi. Ha biztos lehetnék benne, hogy az Akadémia fennmarad, akár holnap elmennék innen, és hátra se néznék többé. – Legszívélyesebb főhajtásával adózva felém hozzátette: – Önnek megvan az adottsága arra, hogy bizalmat ébresszen, Landor úr. Nem kétlem, hogy ez jól jön most.

– Nos, az attól függ, ezredes. Árulja el! Őszintén úgy gondolja, hogy én vagyok a maga embere?

– Most nem beszélgetnénk, ha nem így gondolnám.

– És kész végigcsinálni a dolgot? A legvégéig?

– Sőt azon túl is – mondta Sylvanus Thayer –, ha szükséges.

Elmosolyodtam és végignéztem a folyosón a kör alakú ablakig, ahol a fény egy lebegő pornyalábot hívott elő.

Thayer szeme összeszűkült.

– A hallgatását igenként vagy nemként szabad értelmeznem, Landor úr?

– Sem így, sem úgy, ezredes.

– Ha pénz kérdése…

– Van elég pénzem.

– Valami egyéb aggálya van talán.

– Semmi olyan, amiben ön segíthetne – mondtam olyan kedvesen, ahogy csak bírtam.

Thayer megköszörülte a torkát – egy kis reszelő hang volt az egész, de egyértelműen az volt a benyomásom, hogy felgyülemlett benne valami.

– Landor úr! Hogy egy kadét ilyen fiatalon haljon meg, ráadásul a saját keze által, azt nagyon nehéz elviselni. De hogy egy efféle támadást kövessenek el a védtelen teste ellen, az már tűrhetetlen. Ez természet elleni bűncselekmény, és egyben csapásnak is tekintem, amit a szívére… – Itt megállt, de a szó már kiszaladt a száján. – Amit eme intézmény szívére mértek. Ha ez valami kóbor őrült műve, akkor legyen, a döntés Isten kezében van. De ha valaki olyan műve, aki a mieink közül való, addig nem nyugszom, amíg az elkövetőt fizikailag el nem távolítjuk az Akadémiáról. Akár lábbilincsben, akár szabadlábon, mindegy, de el kell küldeni őt a legközelebbi gőzhajóval! Az Akadémia javát szolgálandó.

Miután ezt kiadta magából, lágyan sóhajtott egyet és lehajtotta a fejét.

– Ez az ön feladata, Landor úr, amennyiben elvállalja. Hogy felfedje azt, aki ezt tette. És segítsen gondoskodnunk arról, hogy ilyesmi többé ne forduljon elő.

Még jó ideig figyeltem őt. Aztán kivettem a zsebemből az órámat, és megkocogtattam az üvegét.

– Tíz perc múlva öt – mondtam. – Mit szólna hozzá, ha ugyanitt találkoznánk hatkor? Túl nagy kényelmetlenséget okozna önnek?

– A legkevésbé sem.

– Helyes. Ígérem, hogy akkor választ adok.

Felmerült bennem a gondolat, hogy egyedül sétálok egyet – általában így szoktam tenni –, de az Akadémia nem tűrt meg efféle tervet. Nem, kísérőt adtak mellém, ha úgy tetszik. És erre a feladatra megint Meadows hadnagyot rendelték ki. Ha az arcáról lehervadt volna a mosoly a rá váró megbízás hallatán, úgy valaki bizonyára felvidíthatta, mert sokkal derűsebb volt, mint a legutóbbi fordulónk alatt. Ezt annak tudtam be, hogy nem engedélyezték szembesülni Leroy Fry látványával.

– Hová kíván menni, Landor úr?

A folyó felé intettem a kezemmel.

– Kelet felé – feleltem. – Kelet felé jó lenne.

Ahhoz, hogy odajussunk, persze keresztül kellett mennünk a Platón, amely már nem volt üres, nem, egyáltalán nem. Kezdetét vette az esti mustra. Az Egyesült Államok Katonai Akadémiájának kadétjait századonként, legyezőszerűen vonultatták fel – négy zsibongó alakzatban. A zenekar, élén egy bojtos végű bottal hadonászó férfival, akinek mintha egy piros vándorbatyut nyomtak volna a fejébe, az utolsó ütemeket játszotta. Eldördült a zászlólevonást jelző lövés, és a csillagos-sávos lobogó úgy rebbent le a földre, mint egy csinos kislány zsebkendője.

– Fenekébe! – kiáltotta az adjutáns. Ezt azonnal kétszáz puska csattanása követte, és alig egy másodperc múlva minden egyes kadét a puskája csövét bámulta. A rangidős tiszt kivonta a kardját, összecsapta a sarkát, és azt ordította (vagy legalábbis nekem úgy hangzott): Jó barát! Majd utána: Kicsit szorít! Aminek következményeképp minden kadét jobbra fordult, készen arra, hogy távol tartsa az ellenséget.

Óh, nem semmi látvány volt ez: a halványzöld gyepből felrúgott fűcsomók, a nap utolsó sugarai, ahogy megcsillantak a szuronyokon! Meg a fiatalemberek szoros gallérban és testre szabott egyenruhában, a fejükből tekintélyesen kisarjadó tolldísszel.

– Jó barát!… Bakafánt!

A hírek Leroy Fryról – melyeknek egy része tény, egy része szóbeszéd – mostanra már közkinccsé váltak a kadétok körében. És Thayer rendszerének kiváló mércéje volt, hogy egy ilyen csapást az erőfeszítés legkisebb jele nélkül tudott elviselni. A helyre, amit rendszerint Leroy Fry foglalt el, most valaki más állt be – betömték a rést –, és ha bárki is figyelemmel lett volna rá, akkor sem vette volna észre soha, hogy eggyel kevesebben voltak az alakzatban. Óh, talán egy gyakorlottabb szemű néző kiszúrt volna egy kihagyott lépést itt, egy fél sasszét ott. Vagy egy botlást akár. De ezt könnyedén írhatták volna annak a húszegynéhány elsőévesnek a rovására, amelyik minden századba bekerült. Ezek a fiú-férfiak, akik csak pár hónapja szabadultak el az ekéiktől, még keresik a saját ritmusukat… mégis beszippantotta őket a komótos zene.

– Tartsd a lépést, uracs!

Bizony, lenyűgöző látvány, Olvasóm, ahogy egy októberi délután utolsó óráiban megy le a nap, és a hegyek valahogy megkettőzik az egyenruhák kékjét meg szürkéjét, és valahol egy sokszavú poszáta zsémbel… rosszabbul is járhatna egy fickó. Akadtak mások is, akik nagyjából ugyanígy töltötték az időt. Egy csónaknyi turista, odalent a szállásmester irodájánál. Puffos ruhaujjú hölgyek és kék császárkabátos, drapp mellényes férfiak… a vakáció könnyedsége sugárzott róluk. Aznap reggel jöttek fel Manhattanből, valószínűleg a kis vitorlással, vagy talán britek voltak, akik épp az Északi túrát járták végig. Épp annyira részei voltak a látványnak, mint bármi más.

’Sült Államok Katona’ ’Kadémia, ’S Point, ’en York, ’tóber husz’hat, ’és fél! KETTES ’zámú ’arancs!!!

És ki más lenne ott a bámészkodók közepette, mint Sylvanus Thayer? Fel sem merült, hogy hagyná, hogy egy holttest visszatartsa őt az őrjárattól. Valójában olyan volt, mintha soha nem is lett volna másutt, csak itt, egész nap. Csodálatos kiegyensúlyozottság. Akkor beszélt, amikor kellett, akkor maradt csöndben, amikor az épp megfelelő volt, bármelyik úrember kérdésére kimerítően válaszolt, kiemelte az alkalmi részleteket a hölgyeknek, soha egyszer sem bírtak el vele. Szinte hallottam őt, tudják:

Brevoort asszony! Nem tudom, feltűnt-e egy bizonyos esprit d’Europe ebben a konkrét manőverben. Nagy Frigyes alkotta meg, majd később Napóleon dolgozta ki a nílusi hadjárata során… Óh, és talán észrevette azt a fiatalembert a B század élén? Ő az ifjabb Henry Clay. Igen, igen, annak a nagy embernek a fia! Elbukta az évfolyamelsőséget egy vermonti farmer fiával szemben. Ez itt Amerika kicsiben, asszonyom…

Most épp a kadétszázadokat vonultatták le futólépésben a napos őrmesterek, miközben a zenekar eltűnőben volt a domb mögött, a nézők is visszavonultak, amikor is Meadows hadnagy megkérdezte, hogy maradni akarok-e vagy továbbsétálok, mire azt feleltem, sétálok, és így is tettünk, egészen a Love Rockig.

És ott volt a folyó, odalent várt harminc méter mélységben. Sodródtak rajta a hajók. Teherhajók tartottak az Erie-csatorna felé, a postagőzösök pedig a nagyváros irányába. Könnyű evezősök, szkiffek és fatörzsből vájt csónakok, amelyek mindegyike sötétpiros fénnyel világított. Hallottam, nem is olyan messze, az ágyúgolyó süvítését a gyakorlótéren: egy kiadós robbanás, aztán visszhangok sorozata, amely felkúszott a domboldalakon. Nyugatra folyó volt, keletre még több folyó, és folyó folyt délre is. Ott álltam mindennek a keresztjében, és ha a történelem nagyobb szerepet szánt volna nekem, talán tanácskozhattam volna az indiánokkal, vagy Benedict Arnolddal, aki hajdan éppen ugyanezen a ponton állt,{2} vagy azokkal az emberekkel, akik kifeszítették azt az óriási láncot keresztbe a Hudsonön, hogy megakadályozzák az angol hadihajók behatolását északra.

Vagy ha mélyebben érző lélek lettem volna, elgondolkodom a Sorson vagy Istenen, mert Sylvanus Thayer éppen arra kért, hogy mentsem meg az Egyesült Államok Katonai Akadémiájának becsületét, még egyszer felvállalva azt a munkát, amelyre örökre felesküdtem, és bizonyára valami nagyobb szabású rend munkálkodott – nem nevezném isteninek –, de ez beavatkozás volt a javából.

Nos, az én elmém nem tűnt ennyire mélynek. A következő járt az eszemben: Hagar, a tehén. Hogy őszinte legyek, azon morfondíroztam, vajon hová ment most. A folyó felé? A hegyvidékre? Volt odafent valami barlang egy vízesés háta mögött? Egy titkos hely, amiről csak ő tudott?

Szóval igen, azon gondolkodtam, hová mehetett, és hogy van-e bármi, ami visszahozná.

Pontban hat előtt tíz perccel elfordultam a folyótól, és Meadows hadnagyot épp ugyanott találtam, ahol hagytam. A kezei összekulcsolva a háta mögött, a szeme lehunyva, minden egyéb gond kirekesztve.

– Végeztem, hadnagy.

Öt perccel később már újra a B3-as kórteremben voltam. Leroy Fry holtteste még mindig ott hevert, azzal a durva vászonlepedővel letakarva. Thayer és Hitchcock a „pihenj”-hez hasonló pózban állt ott, én pedig épp csak túljutottam az ajtón, és azt készültem mondani, hogy: „Uraim, én vagyok a maguk embere.”

De valami mást mondtam. Még mielőtt rájöttem volna, hogy beszélek.

– Azt akarják, hogy találjam meg, ki vitte el Leroy Fry szívét? – kérdeztem. – Vagy azt akarják, hogy először találjam meg, ki akasztotta fel?

Gus Landor beszámolója

4

Október 27.

Egy szentjánoskenyérfa volt. Százméternyire a déli rakparttól. Egy fekete törzsű, sudár, szerzetesre emlékeztető akácfa, mély barázdákkal és hosszú, mahagóniszínű hüvelyes termésekkel. Nem különbözött a Hudson-felföld területén csoportosuló szentjánoskenyérfák többségétől. Nem különbözött… az ágáról lecsüngő indát kivéve.

Mármint azt gondoltam, hogy egy inda, én bolond! Mentségemre szóljon, hogy több mint harminckét óra telt el a kérdéses esemény óta, és a kötél már megkezdte a környezetbe olvadás lassú munkáját. Felteszem, arra számítottam, hogy valaki mostanra már levette onnan. De a gyorsabb módszert követték: miután megtalálták a holttestet, elvágták a kötelet pont a hurok felett, a többit otthagyták himbálózni, és ott is maradt, megfogyatkozva, a reggeli szürkületben. És ott volt Hitchcock százados, aki megragadta a végét. Egy próbahúzás, aztán egy rántás, mintha csak egy templomi haranggal lenne összeköttetésben. Teljes súlyával nekifeszült, a térdeit behajlította egy kicsit, és akkor jöttem rá, hogy milyen nagyon fáradt.

Nem csoda. Nem törődve a napszakok váltakozásával, több mint huszonnégy órája talpon volt, majd aztán hat harmincra odaidézték reggelire Sylvanus Thayer kvártélyába. Nekem csak a hajzatomat kellett megigazítani, miután az estét Cozzens szállodájában töltöttem.

A szálloda, oly sok mindenhez hasonlóan a West Pointon, Thayer ötlete volt. Ha a kirándulóhajók utasai teljes pompájában akarták látni az Akadémiát, akkor kellett egy hely, ahol nyugovóra hajthatják a fejüket éjszakára. És így az Egyesült Államok kormánya minden bölcsességével úgy döntött, hogy egy pompás hotelt épít fel az Akadémia területén. A főszezon minden napján a világ valamennyi szegletéből érkező turisták elnyúltak Cozzens úr újonnan megtömött tollmatracain, Thayer hegyi birodalmának csodálatától elcsigázva.

Én nem voltam turista, de a saját házam túl messze volt az Akadémiától ahhoz, hogy könnyedén jöjjek-menjek. Így aztán meghatározatlan időre kaptam egy szobát, ami a Constitution-szigetre nézett. A spaletták szinte minden csillag- és holdfényt kívül tartottak – úgy aludtam, mintha egy verembe szálltam volna alá, az ébresztő hangja meg úgy tűnt, mintha egy távoli csillagról jönne. Csak feküdtem ott és figyeltem, ahogy a vörös fény belopakodik a spaletták alatti réseken. A sötétség gyönyörűségesnek tűnt. Azon tűnődtem, hogy vajon elvétettem-e az igazi hivatásomat.

De aztán nem túl katonás módon még tíz percig hevertem az ágyon, majd kényelmesen felöltöztem, és ahelyett, hogy elrohantam volna a reggeli névsorolvasásra, magam köré csavartam egy takarót és lesétáltam a hajókikötőhöz. Mire Thayer szállására értem, az ezredes már megfürdött, felöltözött és négy újságból is magába szippantotta a híreket, most meg egy tányér marhasült felett pózolt, arra várva, hogy én és Hitchcock eleget tegyünk annak, amit a hús megkívánt.

Csöndben ettünk, hármasban, Molly kiváló kávéját ittuk, majd amikor eltoltuk a tányérokat magunk elől, és hátradőltünk a széken, nos, akkor vezettem elő a feltételeimet.

– Először is – mondtam –, amennyiben önöknek mindegy, úgy szeretném a saját lovamat magam mellett tudni. Tekintve, hogy egy darabig a szállodájukban fogok lakni.

– Nem túl sokáig, reméljük – vetette közbe Hitchcock.

– Nem, nem túl sokáig, de jó lenne, ha Ló a közelemben lenne, mindenesetre.

Megígérték, hogy elmennek érte, és helyet szorítanak neki az istállóban.

Amikor azzal hozakodtam elő, hogy minden vasárnap szeretnék visszamenni a saját házamba, azt felelték, civil állampolgárként akkor hagyom ott a posztomat, amikor akarom, feltéve, hogy közlöm velük, hová megyek.

– Végül pedig még valami – mondtam. – Szeretném, ha szabadjára engednék a gyeplőt, amíg itt vagyok.

– Hogyan értelmezzük ezt a kifejezést, Landor úr?

– Nem kell fegyveres őr. Se Meadows hadnagy, áldja meg őt az isten. Senki ne kísérjen háromóránként a hátsó épületbe, és senki ne adjon jóéjtpuszit. Számomra ez elfogadhatatlan, uraim. Magányos farkas vagyok, túlságosan sok könyök bökdös.

Nos, erre azt felelték, hogy ez lehetetlen. Azt mondták, a West Pointon, ahogy minden más lezárt katonai területen, szigorúan járőrözni kell. A Kongresszus rendelkezése alapján Felelősséggel tartoznak minden látogató biztonságáért, és el kell kerülni a Veszélyes Műveleteket, és így tovább, és így tovább…

Találtunk egy középutat. Engedélyezik, hogy a külső terrénumokon egyedül sétáljak – a Hudson csak az enyém volt –, és megadják nekem a hadigéket és jelszavakat, amelyekkel leszerelhetem az őrszemeket, akik időközönként megállítanak majd. Ám a belső területekre nem léphetek be kíséret nélkül, és a kadétokkal nem válthatok szót, hacsak az Akadémia egy képviselője nincs jelen.

Mindent összevetve, príma társalgásnak neveztem volna az egészet – amíg el nem kezdték becsempészni a saját feltételeiket. Erre számítanom kellett volna. De említettem már, hogy még mindig csak árnyéka voltam legjobb önmagamnak?

– Landor úr, egyetlen szót sem ejthet erről a nyomozásról senkinek, sem az Akadémián belül, sem azon kívül.

Eddig…

– Landor úr! Napi rendszerességgel jelentést kell tennie Hitchcock századosnak.

…még jó…

– Landor úr! Részletes heti jelentést kell készítenie, amely vázolja az összes megállapítását és következtetését, és készen kell állnia arra, hogy beszámoljon a nyomozásáról a hadsereg bármely tisztjének, valahányszor felkérik erre.

– Örömmel – válaszoltam.

És ekkor Ethan Allen Hitchcock durván megtörölte a száját, megköszörülte a torkát és szigorúan az asztal felé bólintott.

– Még egy utolsó feltételünk van, Landor úr.

Látszott rajta, hogy kifejezetten kényelmetlenül érzi magát. Meg is sajnáltam, amíg meg nem hallottam, miről van szó, de aztán soha többé nem sajnáltam.

– Szeretnénk megkérni, hogy tekintsen el az ivástól…

– Semmilyen kínos ivászat… – vetette közbe Thayer, halkabb tónusra váltva – …a nyomozás ideje alatt.

És ezzel az egész ügy kitágult a szemem előtt – az idő dimenzióját öltötte magára. Mert ha tudtak erről, az annyit jelent, hogy kérdezősködtek – kifaggatták a szomszédokat és a munkatársakat, a fiúkat Benny Havens kocsmájában –, ami több egy délelőttnyi munkánál, ezt több napra osztották le. Az egyedüli következtetés ennyi volt: Sylvanus Thayer már jó régen szemet vetett rám. Még mielőtt tudta volna, hogy hasznomat veszi, kiküldte a felderítőit, hogy tudjanak meg mindent, amit meg lehet tudni rólam. És most itt ülök, eszem az ételét és nyeldesem a feltételeit. Kiszolgáltatva neki.

Ha harcias kedvemben lettem volna, talán tagadom. Esetleg elmondtam volna, hogy egy csepp alkohol sem érintette az ajkamat immár három napja – Istenemre, ez volt az igazság –, de akkor eszembe jutott, hogy pont ugyanezt hallottam mindig a Gránát kocsma előtt, a szabadban alvó írektől. „Három napja – mondták mindig –, három napja, hogy egy kortyot sem ittam.” Oly gyors pálfordulás ez, mint Jézusnál a feltámadás, ahogy ezt bizonygatták. Hogy megmosolyogtam őket!

– Uraim! – szólaltam meg. – Valamennyi ügyletünk során olyan száraz leszek majd, mint egy metodista.

Nem erőltették túlzottan ezt a kérdést. Ahogy visszagondolok rá, nem tudom, vajon nem attól riadtak-e meg jobban, hogy milyen példával szolgálok majd a kadétoknak, akiket persze eltiltottak az ital által nyújtott élvezettől. Az ágy örömeitől, a kártyaasztaltól. A sakktól, a dohánytól. A zenétől, a regényektől. Néha belesajdult a fejem, ha eszembe jutott az a sok dolog, amit nem csinálhattak.

– De még nem beszéltünk a díjazásáról – mondta Hitchcock százados.

– Felesleges.

– Azért csak kell… valamilyen ellentételezés…

– Azért csak elvárható – kontrázott Thayer. – Biztosra veszem, hogy korábbi minőségében…

Igen, igen, rendőrnyomozóként az ember megbízás alapján dolgozik. Vagy megfizeti valaki – a város, a család –, vagy kimarad a dologból. De néhanapján megfeledkezik a szabályról. Velem is megesett egyszer vagy kétszer, amit esetenként megbántam.

– Uraim! – szólaltam meg, kihúzva a szalvétát az ingemből. – Remélem, nem veszik rossz néven, önök nagyszerű fickóknak tűnnek, de ha végeztünk ezzel a dologgal, igazán hálás lennék, ha békén hagynának. Eltekintve egy-egy alkalmi üzenettől, amelyben tudatják velem a hogylétüket.

Mosolyogtam, hogy jelezzem, nem neheztelek rájuk, és ők is mosolyogtak, hogy jelezzék, megtakarítottak némi pénzt, és nemes amerikainak neveztek meg elfelejtettem, hogy még minek, bár azt tudom, hogy az elv szót használták. És a mintakép-et is. Ezek után Thayer elment a dolgára, Hitchcock meg én pedig a szentjánoskenyérfánkhoz sétáltunk; itt volt hát ez a megfáradt százados, elkötelezetten eme elvágott kötéldarab iránt.

Hitchcock egyik saját kadétja ott állt tőlünk alig háromméternyire. Epaphras Huntoon. Egy harmadéves, egykori szabótanonc Georgiából. Magas, marha széles vállal, akit még mindig áhítatba ejtett a saját termete, gondoltam, mert úgy tűnt, mintha egyfolytában ezt próbálná csillapítani holmi álmatag arckifejezéssel és a mézesmázos tenorjával. Ennek a kadétnak volt a sorsa, hogy megtalálja Leroy Fry holttestét.

– Huntoon úr – szólítottam meg –, kérem, fogadja együttérzésemet. Minden bizonnyal rettenetes sokk lehetett.

Huntoon ingerülten megrándította a fejét, mintha egy magánbeszélgetésről hívtam volna el. Aztán elmosolyodott, beszélni kezdett, de rájött, hogy nem képes rá.

– Kérem – mondtam –, volna szíves végigvenni velem a történteket?! Szerda este őrszolgálatot teljesített?

Ez megoldotta a gondot: apránként kiderült minden.

– Igen, uram – felelt Huntoon. – Kilenc harminckor prezentáltam magam a posztomnál. Ury váltott le éjfélkor.

– Aztán mi történt?

– Visszaindultam az őrszobába.

– És az hol van?

– Az Északi kaszárnyában.

– És… a posztja hol volt?

– A négyes számú volt, uram. Odaát a Clinton erődben.

– Szóval… – mosolyogtam és körülnéztem. – Bevallom, nem nagyon ismerem a területet, Huntoon úr, de úgy tűnik, hogy ez a hely, ahol most állunk, nem esik útba a Clinton erődből az Északi kaszárnyába menet.

– Nem, uram.

– Akkor mi térítette le az útjáról?

Ekkor lopva Hitchcock századosra pillantott, aki egy szemvillanásig visszabámult rá, mielőtt tompa hangon megszólalt volna.

– Nincs mitől tartania, Huntoon úr. Nem fogom jelenteni.

Megkönnyebbülve e törődéstől, a fiatalember megrázta behemót vállát és félig vigyorogva rám nézett.

– Nos, uram, a helyzet az, hogy… néha amikor őrségben vagyok… szeretem érezni a folyót egy kicsit.

– Érezni?

– Beledugni a kezem vagy a lábam. Segít elaludni, uram, nem tudom megmagyarázni.

– Szükségtelen megmagyaráznia, Huntoon úr. De azért árulja el, hogyan jutott le a folyóhoz.

– Egyszerűen végigmentem az ösvényen a déli rakpartig. Öt perc lefelé, tíz perc felfelé.

– És mi történt, amikor leért a folyóhoz?

– Óh, nem jutottam le odáig, uram!

– Miért nem?

– Mer’ hallottam valamit.

Hitchcock százados itt megrázta magát és a fáradtságát meghazudtoló hangon azt kérdezte:

– Mit hallott?

Egy hang volt, mindössze ennyit tudott mondani. Lehetett egy megreccsent ág vagy egy szélfuvallat; lehet, hogy egyáltalán nem is volt semmi. Valahányszor Huntoon úgy érezte, el kell mondania, mi volt az, a dolog mindig más lett.

– Ifjú uram – mondtam a kezemet a vállára téve –, könyörgöm, ne sarkantyúzza magát! Nem csoda, hogy nem tudja megmondani… az a sok izgalom, a nagy összevissza rohangálás hajlamos összekuszálni az ember agyát. Lehet, hogy inkább azt kellene kérdeznem, mi késztette arra, hogy kövesse ezt a hangot.

Úgy tűnt, ez megnyugtatta. Egy időre nagyon elcsöndesedett.

– Arra gondoltam, hogy valami állat lehet, uram.

– Miféle?

– Nem igazán tudom, én… esetleg csapdába eshetett… rettenetesen odavagyok az állatokért, uram. Főleg a kutyákért.

– Szóval azt tette, amit bármelyik keresztény embernek tennie kéne, Huntoon úr. Isten egyik teremtményének a segítségére sietett.

– Úgy vélem, azt tettem. Épp készültem felmenni a hegyre egy darabon, elég meredek meg minden, és már azon voltam, hogy inkább visszafordulok…

Elakadt a szava.

– De akkor meglátta…?

– Nem, uram – tért vissza Huntoon egy levegővétellel. – Nem láttam semmit.

– És miután nem látott semmit, maga…

– Hát, csak volt egy olyan érzésem, hogy van ott valaki. Valami. Szóval megkérdeztem: „Állj, ki vagy?!” Úgy, ahogy az kommandírozva van, tudja. Miután nem jött semmi válasz, hát azt csináltam, hogy lövésre emeltem a mordályomat és azt mondtam: „Lépj elő és mondd a jelszót!”

– Még mindig semmi válasz.

– Ahogy mondja, uram.

– És mit csinált ezután?

– Hát, tettem még pár lépést. De egyszer se láttam őt, uram.

– Kit?

– Fry kadétot, uram.

– Hát akkor, hogyan talált rá?

Várt néhány pillanatot, hogy rezzenéstelen legyen a hangja.

– Véletlen hozzáértem.

– Áh! – Finoman krákogtam egyet. – Ez minden bizonnyal meglepetésként érte, Huntoon úr.

– Először nem, uram, mer’ nem tudtam. De amint már tudtam, hát ja, igen, úgy ért.

Azóta gyakran eszembe ötlött, hogy ha Epaphras Huntoon elment volna egy méterrel északabbra vagy egy méterrel délebbre, talán sosem talált volna rá Leroy Fryra. Mert istentelenül sötét volt aznap éjjel, felhős, egy kis hüvelykujjkörömnyi holdvilággal, és csak a Huntoon kezében lévő lámpás mutatta az utat. Bizony, alig egy méter bármelyik irányba, és egyenesen elment volna Leroy Fry mellett és semmivel se lennénk bölcsebbek.

– Mi történt ezután, Huntoon úr?

– Hát, visszahőköltem, az történt.

– Teljesen természetes.

– És elejtettem a lámpást.

– Elejtette?

– Hm… hát igen, lehetséges, hogy eldobtam. Nem tudnám megmondani, uram.

– Na és aztán?

Megint elhallgatott. Legalábbis a gégéje. A többi része veszett iramban beszélt. Táncoltak a fogai, csúszkáltak az ujjai. Az egyik keze a zubbonyával játszott, a másik a gombokkal, amelyek a nadrágja oldalán futottak lefelé.

– Huntoon úr!

– Nem tudtam rögvest, hogy mitévő legyek, uram. Tudja, nem a strázsahelyemen voltam, így nem voltam biztos benne, hogy bárki is meghallaná, ha kiáltanék. Szóval futásnak eredtem, gondolom.

Most lesütötte a szemét, és csak ennyi kellett, hogy a lelki szemeimbe égjen a kép: Epaphras Huntoon félig vakon rohan az erdőn keresztül, kikarmolva az ágakat az arcából, réz és acél zörög a köpenye alatt, reszketnek a töltényes dobozok…

– Egyenest visszafutottam az Északi kaszárnyába – mondta csöndesen.

– És kinek jelentette ezt a dolgot?

– Az őrségvezető kadéttisztnek, aki elment és odahívta Kinsley hadnagyot, uram, aki aznap az ügyeletes tiszt volt. Ők aztán elküldtek engem Hitchcock százados úrért, és mindnyájan együtt visszafutottunk és…

Most Hitchcockra nézett, félreérthetetlenül kérlelő pillantással. Mondja meg neki, százados úr!

– Huntoon úr! – szóltam. – Úgy hiszem, talán visszamehetnénk egy lépéssel, ha nincs kifogása ellene. Vissza oda, amikor először megtalálta a tetemet. Gondolja, hogy újra szembesülni tudna ezzel?

Ádázul összevont szemöldökkel, satuba szorított állkapoccsal bólintott.

– Igen, uram.

– Nagyon derék dolog. Szóval hadd kérdezzem meg, hallott-e még bármi mást akkor.

– Semmi olyat, amit hétköznapi esetben ne hallana az ember. Egy vagy két baglyot, uram. És… egy kecskebékát talán.

– És volt a környéken még valaki?

– Nem, uram. De az már igaz, hogy nem is kerestem.

– És jól sejtem, hogy ama első érintés után nem nyúlt többé a holttesthez?

Erre visszarántotta a fejét a fa felé.

– Képtelen voltam rá – felelte. – Miután már láttam, mi az ott.

– Teljesen észszerű reakció, Huntoon úr. Nos, esetleg le tudná írni nekem… – Itt szünetet tartottam, hogy fürkészhessem az arcát. – Esetleg le tudná írni nekem egyszerűen, hogy nézett ki Leroy Fry?

– Nem jól, uram.

Most először hallottam Hitchcock századost nevetni. A vidámság csírája tört elő a bensejéből. Ez még őt magát is meglepte, azt hiszem. És mindennek volt még egy előnye: megkímélt attól, hogy én ugyanezt tegyem.

– Nem is kétlem – mondtam olyan gyengéden, amennyire csak tudtam. – Melyikünk mutatta volna a legjobb formáját egy ilyen esetben? Én inkább… a holttest elhelyezkedésére gondoltam, ha azt fel tudná idézni.

Huntoon most megfordult, és szembekerült a fával – talán most először?

Hagyta, hogy az emlékezet végigjárja a testét.

– A feje – mondta lassan –, a feje féloldalt csavarodott.

– Igen?

– A teste többi része pedig… olyan volt, mint akit kiütöttek, uram.

– Hogyhogy? – kérdeztem.

– Hát… – Pislogott és az ajkát rágta. – Nem lógott egyenesen. A hátsó fele, uram, olyan volt… mintha épp készülődne valamire. Egy székben vagy egy függőágyban vagy ilyesmiben.

– Azért nézett így ki, mert maga belebotlott?

– Nem, uram. – Emlékszem, elég határozott volt ebben a kérdésben. – Nem, uram, én csak súroltam, becsületszavamra. Ő meg se moccant.

– Akkor folytassa! Mire emlékszik még?

– A lábaira. – Huntoon kinyújtotta az egyik lábát. – Szélesre voltak tárva, azt hiszem. És mindkettő előrefele volt.

– Elvesztettem a fonalat, Huntoon úr. Úgy érti, hogy a lábai előbbre voltak nála?

– Annak folyományaképpen, hogy a földön voltak, uram.

Ekkor odamentem a fához. Odaálltam a lebegő kötéldarab alá, éreztem, ahogy a kulcscsontomat csiklandozza.