A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Walter Tevis: The Man Who Fell to Earth

RosettaBooks LLC, 2014

Fordította: Nagy Gergely

Copyright © 1963, 1991, 2014 by Walter Tevis

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2022

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2022

Cover art © Szabó Vince | Malum Stúdió, 2022

Minden jog fenntartva! A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

ISBN 978-963-566-322-4

Elektronikus verzió v1.0

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Jamie-nek,
aki jobban ismeri Antheát nálam

1985:
IKAROSZ LESZÁLL

1

Három kilométeres gyaloglás után beért egy városba. A város szélén tábla állt, rajta felirat: „Haneyville, 1400 lakos”. Ez jó, jó méretű város. Még mindig kora reggel volt (úgy döntött, reggel sétálja le ezt a három kilométert, mert akkor hűvösebb van), és nem járt az utcán senki. A halovány fényben ment még néhány saroknyit. Az idegen hely összezavarta. Feszült volt, és valahogy rémült is. Igyekezett nem gondolni rá, mire készül most. Korábban eleget gondolkodott rajta.

A kisebb üzleteknek otthont adó környéken meg is találta, amit keresett: egy apró boltot, a neve Ékszerdoboz. A közeli sarkon volt egy zöld fapad, ahhoz odament és leült, az egész teste sajgott a hosszú séta okozta megerőltetéstől.

Néhány perccel később meglátta az első emberi lényt.

Egy nő volt az, egy fáradtnak tűnő nő formátlan, kék ruhában, felé csoszogott épp az utcán. Megdöbbenésében gyorsan félre is nézett. A nő valahogy nem festett jól. Arra számított, hogy az emberek nagyjából ugyanakkorák, mint ő, de ez itt több mint egy fejjel alacsonyabb volt nála. Az arcszíne is pirospozsgásabb, mint várta, és sötétebb is. És olyan furán nézett ki, olyan fura érzést keltett, hiába tudta előre, hogy más lesz majd a saját szemével látni őket, mint a képernyőn.

Hamarosan aztán több ember is feltűnt az utcán, és nagyjából mind ugyanolyanok voltak, mint ez az első. Hallotta is, ahogy egy férfi azt mondja, amikor elmegy mellette:

– …hát mondom, olyan kocsikat ma má’ nem csinálnak…

És bár fura volt a kiejtése, nem olyan erőteljes, mint várta, azért könnyedén megértette, mit mond.

Többen is megbámulták, néhányan kimondottan gyanakvóan, de ez nem aggasztotta. Nem hitte, hogy zaklatni fogják, és miután jól megnézte az embereket, biztos volt benne, hogy a ruhái sem váltanak ki különösebb megütközést.

Amikor az ékszerész boltja kinyitott, várt tíz percet, majd bement. A pult mögött egy férfi állt, alacsony, köpcös férfi fehér ingben, nyakkendővel, épp a polcokról törölgette a port. Most abbahagyta, vetett rá egy pillantást, kissé talán furcsán, aztán megszólalt:

– Parancsol, uram?

Túl magasnak, túl esetlennek érezte magát. És hirtelen nagyon meg is rémült. Már nyitotta a száját, hogy válaszoljon – ám nem jött ki rajta hang. Próbált elmosolyodni, de mintha megdermedt volna az arca. Valahol mélyen a pánik első mocorgását érezte, és egy pillanatra azt hitte, lehet, hogy mindjárt elájul.

A férfi még mindig őt nézte, a tekintete semmit sem változott.

– Parancsol, uram? – ismételte meg.

Hatalmas erőfeszítéssel sikerült megszólalnia:

– Én… én nem tudom, érdekelné-e önt ez a… ez a gyűrű? – Hányszor próbálta el magában ezt az ártatlan kérdést, ismételte el újra és újra? És most mégis milyen különösen hangzott, mintha csak nevetséges halandzsaszótagokat tett volna egymás után!

A férfi még mindig őt nézte.

– Milyen gyűrű? – kérdezte.

– Ó! – Valahogy sikerült elmosolyodnia. A bal keze egyik ujjáról lehúzta az aranygyűrűt, és letette a pultra. Félt hozzáérni a férfi kezéhez. – Én csak… erre jártam, és lerobbant a kocsim. Az országúton, néhány kilométerre. Nincs nálam pénz, és gondoltam, hátha el tudnám adni a gyűrűmet. Elég értékes.

A férfi ide-oda forgatta a kezében a gyűrűt, gyanakodva vizsgálgatta.

– Honnan szerezte ezt? – kérdezte végül.

Ahogy a férfi ezt kimondta, attól neki a lélegzete is elakadt. Lehet, hogy valami nincs rendben? Az arany színe? Vagy a gyémánttal van valami baj? Próbált megint elmosolyodni.

− A feleségemtől kaptam. Évekkel ezelőtt.

De az ékszerész arcán még mindig sötét gyanakvás ült.

– Honnan tudjam, hogy nem lopott?

– Á! – Remek érzés volt ez a megkönnyebbülés! – Ott van rajta a nevem. – A mellényzsebéből előhúzta a tárcáját. – És itt az igazolványom. – Elővette az útlevelét, és a pultra tette.

A férfi ismét megnézte a gyűrűt, és hangosan felolvasta a szöveget:

– „T. J.-nek Marie Newtontól, az évfordulónkra, 1982.” – Aztán: – 18 K. – Letette a gyűrűt, fogta az útlevelet, és átlapozta. – Angliából?

– Igen. Tolmács vagyok az ENSZ-nél. Most vagyok itt először. Körül akartam nézni vidéken is.

– Hmmm. – Az ékszerész tovább nézegette az útlevelet. – Fel is tűnt, hogy akcentussal beszél. – Aztán megtalálta a képet, és kiolvasta a nevet is: – Thomas Jerome Newton. – Azzal felnézett. – Hát ez nem kétséges. Ez itt maga, az biztos.

Erre ő megint elmosolyodott, és a mosolya ezúttal nyugodtabb volt, igazibb, bár még mindig szédelgősen, furán érezte magát: folyamatosan az az elképesztő súly, a saját teste, ennek a helynek az ólmos gravitációjában! De azért sikerült kellemes hangon kinyögnie:

– Nos, akkor talán érdekli, hogy megvegye tőlem a gyűrűt…?

***

Hatvan dollárt kapott érte, és tudta jól, hogy átverték. De így hozzájutott valami olyanhoz, ami többet ért neki, mint a gyűrű, többet, mint a magával hozott sok száz gyűrű. Mert így szerzett némi kezdő önbizalmat, és még pénzt is.

A pénz egy részéből vásárolt fél kiló szalonnát, hat tojást, kenyeret, néhány krumplit, némi zöldséget: összesen ötkilónyi élelmiszert, többet el sem bírt volna. A jelenléte keltett némi kíváncsiságot, de senki sem kérdezősködött, ő pedig magától nem beszélt. Úgyis mindegy, soha nem fog visszatérni ebbe a városkába itt Kentuckyban.

Amikor elhagyta a várost, még egészen jól érezte magát a nagy súly meg az ízületeiben, a hátában érzett fájdalom dacára is, mert a kezdő lépés sikerült, elindult az úton, és már amerikai pénzt is szerzett magának. A várostól másfél kilométerre járt épp, egy üres mezőn, félúton az alacsony dombok közti tábora felé, amikor hirtelen egyetlen, iszonytató hullámban rászakadt az egész. Az egész helyzet furcsasága, a veszély, a sajgás a testében, az aggodalom – lerogyott a földre, és csak hevert ott, teste-lelke sikítva tiltakozott az erőszak ellen, amelyet ez a mérhetetlenül idegen, furcsa, teljesen más hely követett el ellene.

Rosszul volt: a hosszú, veszélyes úttól, a sok gyógyszertől (a tablettáktól, oltásoktól, belélegzett gázoktól), az aggodalomtól, az előre látott gondoktól, és rettentő szörnyen érezte magát a saját súlyának rémes terhe alatt. Évek óta tudta, hogy amikor eljön az idő, amikor végül leszáll és belekezd a bonyolult, rég kidolgozott terv megvalósításába, valami ilyesmit fog érezni. Bármennyit tanulmányozta, bármennyire felkészült a szerepre, amelyet játszania kell, ez a hely annyira hihetetlenül idegen volt neki – teljesen letaglózta ez az érzés most, hogy már érzett is dolgokat. Lehevert a fűbe, és szörnyen szenvedett.

Nem ember volt, mégis nagyon hasonlított egy emberre. 198 centiméter magas, és vannak emberek, akik még ennél is magasabbak. A haja fehér, mint egy albínónak, az arca mégis mintha kicsit napcserzett lett volna, a szeme halványkék. Valószínűtlenül törékenynek tűnt a teste, a vonásai finomak, ujjai hosszúak, és a bőre szinte átlátszó, szőr sem nőtt rajta. Volt valami mesebeli az arcában, az egymástól távol ülő, okos szemektől, a göndör, fehér hajától, amely most már kicsit a fülére is rálógott, érdekesen kisfiús képe lett. Meglehetősen fiatalnak nézett ki.

Másban is különbözött az emberektől: a kezén a körmök például mesterségesek voltak, mert igazából nem volt neki olyan. A lábán csak négy-négy lábujj, nem volt féregnyúlványa, vakbele, se bölcsességfogai. Lehetetlen lett volna csuklania is, mert rekeszizma, ahogy a többi légzőszerve is, különösen erős volt, nagyon fejlett. A mellkasa tágulása úgy tizenkét centi lett volna. Mindazonáltal nagyon könnyű volt, talán olyan negyvenöt kiló lehetett.

Voltak viszont szempillái, szemöldöke, szembefordítható hüvelykujja, kétszemes látása, és a normális emberek ezernyi más fiziológiai tulajdonsága is megvolt benne. Szemölcsei nem lehettek volna, de gyomorfekélye, kanyarója, fogszuvasodása igen. Emberi volt, de a szó legszorosabb értelmében nem ember. És ahogy az emberek, ő is tudott szeretetet érezni, ahogy félelmet, erős fizikai fájdalmat, és önsajnálatot is.

Fél óra elteltével már jobban érezte magát. Még mindig remegett a gyomra, és úgy érezte, a fejét se nagyon tudná felemelni, mégis megvolt az az érzése, hogy az első holtponton átlendült, és kezdte tárgyilagosabban nézni a körülötte lévő világot. Felült, és végigpillantott a mezőn, ahol lehevert. Koszos, lapos legelő volt, helyenként barna fű, seprű alakú fenyérfű nőtt rajta, máshol meg üveges, visszafagyott hófoltok csillogtak. Meglehetősen tiszta volt a levegő, az ég felhős, a fény tehát szórt volt és lágy, és nem bántotta annyira a szemét, mint az a két nappal ezelőtti ragyogó napsütés. Egy kis tavat szegélyező sötét, kopasz facsoport másik oldalán egy kisebb házat és pajtát látott. A fák között bepillanthatott a vízre, és a látványtól a lélegzete is elállt: mennyi víz! Látott már ilyet azelőtt, a Földön töltött eddigi két napja alatt, de még nem szokott hozzá. Ez is olyasmi, amire számított, de akkor is döbbenettel szembesült most vele. Természetesen tudott a hatalmas óceánokról, a tavakról, folyókról, kisgyerekkora óta tudott ezekről a dolgokról, de mégis elállt a lélegzete, ahogy meglátta ezt a rengeteg vizet ebben az egyetlen apró kis tóban itt.

És már valamiféle szépséget is kezdett felfedezni a mező idegenségében. Egészen más volt, mint amire a tanulmányaiból számított (mint oly sok más dolog ezen a világon, ahogy erre már rájött), de most már némi örömet is érzett az idegen színektől és érintésektől, az új látványtól és illatoktól. És a hangoktól is, ugyanis a hallása igen éles volt, a fűben pedig sok fura és kellemes zajt hallott, a kora novemberi hideget túlélt rovarok mindenféle súrlódó-kattogó hangját, sőt, ahogy most a földre hajtotta a fejét, még a talaj saját apró, finom mormolását is.

Hirtelen rezgés támadt a levegőben, fekete szárnyak röppentek fel, majd rekedt, gyászos károgás hallatszott. Tucatnyi varjú szállt el fölötte, át a mezőn. Az antheai lény utánuk nézett, míg el nem tűntek a szeme elől, aztán elmosolyodott. Végül is jó kis világ lesz ez itt…

***

A tábornak nagy körültekintéssel egy kietlen helyet választott: egy elhagyatott kelet-kentuckyi szénbányát. Körülötte több kilométerre nem volt semmi, csak letarolt föld, kis foltokban halvány fenyérfű, meg egy-két kormos sziklatömb. Az egyik ilyen mellett verte fel a sátrát, a szikla hátterén jóformán látni sem lehetett. A sátor is szürke volt, és ránézésre valami sűrű gyapjúszövetből készült.

Szinte teljesen kimerült, mire odaért, és percekre meg kellett pihennie, csak aztán nyitotta ki a zsákot, és szedte elő az élelmet. Óvatosan dolgozott, vékony kesztyűt húzott, mielőtt a csomagokhoz ért volna, aztán kirakta őket egy kis összecsukható asztalkára. Az asztal alól néhány műszert vett elő, és letette őket a Haneyville-ben vásárolt dolgok mellé. Egy kicsit elnézte a tojásokat, a krumplit, a zellert, a retket, a rizst, babot, szalámit és sárgarépát. Egy pillanatra el is mosolyodott, csak úgy magában. Az étel teljesen ártalmatlannak tűnt.

Aztán fogta az egyik apró fémeszközt, egyik végét beledugta a krumpliba, és megkezdte a kvalitatív elemzést…

Három órával később megette a sárgarépát, nyersen, és harapott egyet a retekből is, de ez csípte a nyelvét. Jólesett az étel – borzasztóan fura volt, de jólesett. Aztán tüzet rakott, és megfőzött egy tojást meg a krumplit. A szalámit elásta, talált benne valami olyan aminosavat, amelyben nem volt egészen biztos. De a többi élelmiszer nem jelentett rá veszélyt, talán csak az amúgy is mindenütt jelen lévő baktériumok révén. Úgy volt, ahogy remélték. A sok szénhidrát dacára a krumplit különösen ízletesnek találta.

Szörnyen fáradt volt. De mielőtt lehevert volna a priccsére, még kiment, és megvizsgálta a helyet, ahol két nappal azelőtt, a Földön töltött első napján megsemmisítette az egyszemélyes hajója hajtóművét és műszereit.

2

Mozart A-dúr klarinétkvintettje szólt. Farnsworth még az utolsó allegretto előtt állított egy kicsit az előerősítők basszushangján, és egy picikét feljebb vette a hangerőt. Aztán elgondolkodva letelepedett a bőrfotelébe. Erős basszusfelhangokkal szerette az allegrettót, attól olyan vibráló lett a klarinét hangja, hogy az már mintha magában is jelentett volna valamit. Bámult az Ötödik sugárútra néző lefüggönyzött ablakra, kövérkés ujjait összefűzte, és hallgatta, ahogy összeáll a zene.

Amikor vége lett, és a magnó magától kikapcsolt, odapillantott a külső irodába vezető ajtóra, és látta, hogy a szobalány türelmesen álldogálva vár ott, hogy észrevegye. Farnsworth a kandallópárkányon álló porcelánórára nézett, és elfintorodott. Aztán visszafordult a szobalányhoz.

– Igen? – kérdezte.

– Bizonyos Mr. Newton van itt, uram.

– Newton? – Farnsworth nem ismert egyetlen gazdag Newton családot sem. – És mit akar?

– Nem mondta, uram. – Azzal felvonta kissé az egyik szemöldökét. – Elég fura, uram. És nagyon… fontos embernek tűnik.

Farnsworth egy pillanatra elgondolkodott.

– Vezesse be! – mondta aztán.

A szobalány jól mondta, ez az ember valóban nagyon fura volt. Magas, vékony, fehér hajjal és finom, törékeny csontozattal. A bőre sima, az arca kisfiús, de a szeme nagyon különös, mintha gyenge lenne, túlérzékeny, a tekintete mégis öreg és bölcs és fáradt. Drága, sötét öltönyt viselt. Egy székhez ment és óvatosan leült, úgy ereszkedett le rá, mintha jókora súllyal a vállán járkálna. Aztán Farnsworthre nézett, és elmosolyodott.

– Oliver Farnsworth? – kérdezte.

– Kér egy italt, Mr. Newton?

– Egy pohár vizet, ha lehet.

Farnsworth gondolatban vállat vont, és továbbadta a kérést a szobalánynak. Amikor az kiment, megint a vendégére nézett, aztán kissé előredőlt, a „nos, akkor lássuk!” közérthető gesztusával.

De Newton továbbra is egyenes háttal ült ott, hosszú, vékony ujjú két keze az ölében összefűzve.

– Ön ért a szabadalmakhoz, jól tudom? – kérdezte. A hangjában leheletnyi akcentus érződött, és ahogy kimondta a szavakat, az túl pontos volt, túl hivatalos. Farnsworthnek fogalma sem volt, milyen akcentus is ez.

– Igen – felelte kicsit talán kurtán és türelmetlenül. – De az irodámnak van nyitvatartási ideje, Mr. Newton.

Newton mintha meg sem hallotta volna. Szelíd, meleg hangon felelt:

– Sőt, úgy tudom, az Egyesült Államokban ön ért legjobban a szabadalmakhoz. És hogy ön nagyon drága.

– Igen. Értem a dolgom.

– Remek – bólintott a másik. Lenyúlt a szék mellé, és felvette az aktatáskáját.

– És mit kíván tőlem? – pillantott ismét az órára Farnsworth.

– Terveket szeretnék önnel kovácsolni. – A magas férfi most egy borítékot vett elő a táskájából.

– Nincs túl késő ehhez?

Newton közben kinyitotta a borítékot, és most egy gumiszalaggal összefogott, vékony bankjegyköteget húzott elő belőle. Felnézett, és derűsen elmosolyodott. – Idejönne ezért, kérem? Nekem nagyon nehezemre esik a járás. A lábam, tudja.

Farnsworth bosszúsan feltápászkodott a fotelből, odalépett a magas vendéghez, elvette a pénzt, majd visszament, és leült. Ezerdolláros bankjegyek voltak.

– Tíz van belőle – mondta Newton.

– Maga átkozottul melodramatikus, nem gondolja? – A háziköntöse zsebébe süllyesztette a pénzköteget. – Akkor ezzel miért is fizet?

− A ma estéért – felelte Newton. – Hogy úgy három órán át jól figyeljen rám.

– De az isten szerelmére, hát miért éjszaka?

A vendég mintegy mellékesen vállat vont.

– Ó, hát számos okból. Köztük a nyugodt elvonultság miatt.

– Meghallgattam volna önt kevesebbért is, mint tízezer dollár!

– Nyilván. De szerettem volna hangsúlyozni, milyen… fontos is a beszélgetésünk.

– Nos – dőlt hátra a fotelében Farnsworth −, akkor beszéljünk!

A vékony látogató mintha megnyugodott volna, de így sem dőlt hátra a székén.

– Először is – mondta −, mennyi pénzt keres ön egy évben, Mr. Farnsworth?

– Nem fix fizetésért dolgozom.

– Nos, rendben, akkor tavaly mennyi pénzt keresett?

– Jól van, hát megfizeti a válaszaimat… olyan száznegyvenezer dollárt.

– Értem. Akkor ön tehát, ahogy ezeket a dolgokat mérik, gazdag ember?

– Igen.

– De szeretne többet keresni?

Ez lassan kezd nevetségessé válni! Mint valami közönséges tévéműsor. De hát ez az ember jól megfizette, akkor már az a legjobb, ha belemegy a játékba. Elővett egy szálat a bőrborítású cigarettatárcájából.

– Hát persze hogy szeretnék! – felelte.

Newton ezúttal kicsit előre is dőlt:

– Sokkal többet, Mr. Farnsworth? – kérdezte mosolyogva. Nyilván egyre jobban élvezte a helyzetet.

Ez is, mint egy tévéműsor, persze, de a lényegre rávilágított.

– Igen – bólintott Farnsworth. Aztán hozzátette: − Cigarettát? – És odanyújtotta a vendégnek a tárcáját.

A göndör, fehér hajú látogató mintha meg sem hallotta volna.

– Én nagyon gazdaggá tudom tenni, Mr. Farnsworth – mondta −, ha a következő öt évben tud kizárólag velem foglalkozni.

Farnsworth igyekezett szenvtelen arcot vágni, rágyújtott a cigarettájára, és közben villámgyorsan járt az agya: végiggondolta megint ezt az egész fura beszélgetést, próbálta megérteni a helyzetet, felmérni, mennyire kicsi lehet az esélye vajon, hogy ez az ajánlat nem teljes őrület. De hát akárhonnan is szalajtották ezt a fura férfit, pénze az volt. Talán bölcs dolog lenne még egy ideig belemenni a játékába. Bejött a szobalány, egy ezüsttálcán poharakat és jeget hozott.

Newton óvatosan elvette a vizespoharát a tálcáról, aztán az egyik kezével a levegőben tartva a másikkal gyógyszeres dobozkát húzott elő a zsebéből, a hüvelykujjával felpattintotta, és egy tablettát ejtett belőle a vízbe. Az hamar feloldódott, a folyadék fehér és homályos lett tőle. A férfi rövid ideig csak fogta a poharat és nézte, aztán nagyon-nagyon lassan kortyolgatni kezdte a vizet.

Farnsworth ügyvéd volt, jó szemmel a részletek iránt. Rögtön felfigyelt rá, hogy valami nem stimmel a gyógyszeres dobozkával. Közönséges tárgy volt, nyilvánvalóan egy Bayer márkájú aszpirines doboz – de akkor is volt benne valami, ami nem stimmelt. És azzal sem stimmelt valami, ahogy Newton kortyolgatta azt a vizet, lassan, óvatosan, nehogy egyetlen csepp is kárba menjen. Mintha ritka és értékes lenne. Ráadásul a víz egyetlen aszpirintől homályos lett, ez sem stimmelt. Később majd kipróbálja ezt ő is egy aszpirinnel, ha a vendége már távozott, hogy meglássa, mi történik.

Mielőtt a szobalány kiment volna, Newton megkérte, vigye oda az aktatáskáját Farnsworthnek. Aztán amikor becsukódott a lány mögött az ajtó, még egy utolsó, örömteli kortyot ivott a poharából, aztán letette maga mellett az asztalkára. Még mindig majdnem tele volt.

− A táskában vannak dolgok, amelyeket szeretném, ha átolvasna.

Farnsworth kinyitotta a táskát, és a benne talált vastag iratköteget kivette az ölébe. Rögtön feltűnt neki, milyen fura tapintású ez a papír: különlegesen vékony, mégis ellenálló és hajlékony. A legtetején lévő lapon főleg kémiai képletek álltak szép rendben, kékes tintával nyomtatva. Átlapozta a köteget. Áramkörök rajzai, táblázatok és tervrajzok, úgy tűnt neki, valami gyári berendezéshez. Szerszámok és festékek. Akadt néhány képlet, amely már ránézésre is ismerősnek tűnt neki.

– Elektronikai jellegű? – nézett fel.

– Igen. Vagyis részben. Jártas az efféle dolgokban?

Farnsworth nem felelt. Ha ez az ember tud róla egyáltalán bármit is, azt nyilván tudja, hogy egy majd negyven ügyvédből álló csapat élén jó fél tucat csatát vívott már meg a világ egyik vezető elektronikai alkatrészeket gyártó nagyvállalatának védelmében. Nekiállt olvasni a papírokat…

***

Newton egyenesen ült a székén, őt nézte, fehér haja ragyogott a csillár fényében. Mosolygott, de közben sajgott az egész teste. Egy idő után felvette a poharát, és kis kortyokban iszogatni kezdte a vizet. Hosszú élete során otthon megszokta, hogy a víz a legértékesebb dolgok közé tartozik. Lassan ivott, nézte, ahogy Farnsworth olvas, és fokozatosan kiszállt belőle a korábban érzett feszültség, elszállt a még mindig fura világnak ez a teljesen idegen irodája által okozott, gondosan eltitkolt szorongás, a kövér, lógó tokájú, apró disznószemű ember iránt érzett félelem. Most már tudta, hogy ez az ember az övé. Hogy jó helyre jött…

***

Több mint két óra telt el, mire Farnsworth először felnézett a papírokból. Ez idő alatt három pohár whiskyt ivott meg. A szeme sarka már kipirosodott. Pislogva nézett Newtonra, először alig látta, aztán sikerült ráfókuszálnia a tekintetét. Apró szeme tágra nyílt.

– Nos? – kérdezte Newton még mindig mosolyogva.

A kövér ügyvéd nagy levegőt vett, aztán megrázta a fejét, mintha így próbálná kijózanítani magát. Amikor végül megszólalt, a hangja halk volt, habozó, különösen óvatos.

– Egyáltalán nem értem ezeket – mondta. – Csak néhányat. Keveset. Az optikához nem értek, és a fotografikus filmekhez sem. – Lenézett a kezében tartott papírkötegre, mintha meg akarna róla bizonyosodni, hogy még mindig ott van. – Én ügyvéd vagyok, Mr. Newton – folytatta. – Ügyvéd vagyok. – Aztán hirtelen életre kelt a hangja, remegő, erős hangon folytatta, kövér teste és aprócska szeme éber, ugrásra kész. – De az elektronikához értek. És a festékekről is tudok egyet s mást. Azt hiszem, értem az ön… erősítőjének az elvét, és azt hiszem, értem az ön televízióját, és… – Itt pislogott egyet és elhallgatott. – Istenem, szerintem lehetséges legyártani őket úgy, ahogy ön mondja. – Lassan fújta ki a levegőt. – Meggyőzőnek tűnnek, Mr. Newton. Szerintem működhetnek is.

Newton még mindig mosolyogva nézett rá.

– Működnek. Mindegyik működik.

Farnsworth cigarettát húzott elő és rágyújtott, hogy megnyugodjék.

– Le kell ellenőriztetnem őket. A fémeket, az áramköröket… – Aztán hirtelen elhallgatott, majd a cigarettát kövér ujjai közé szorítva kitört: – Jézusom, ember, tudja, mit jelent ez? Tudja, hogy ebben itt kilenc alap… ezek itt alapszabadalmak! – Kövér kezével felemelt egy papírlapot. – Csak ebben a videóátjátszóban meg a kis képtranszformátorban! És… tisztában van vele, mit jelent ez?

Newton változatlan arckifejezéssel bólintott.

– Igen. Tisztában vagyok vele, mit jelent – felelte.

Farnsworth lassan beleszívott a cigarettájába.

– Ha ezek bejönnek, Mr. Newton – folytatta immár nyugodtabb hangon −, ha bejönnek, megszerezheti az RCA-t, az Eastman Kodakot. Jézusom, hát akár a Du Pontot is! Tudja egyáltalán, mit tart a kezében?

Newton csak bámult rá rezzenéstelenül.

– Tudom, mit tartok a kezemben – válaszolta.

***

Hat óráig tartott, mire kocsival Farnsworth vidéki házába értek. Newton az idő egy részében próbálta fenntartani a beszélgetést a limuzin hátsó ülésén, a sarokba húzódva, de a kocsi erős gyorsításai túlságosan fájdalmasan hatottak a testére, amelyet már amúgy is túlterhelt ez a gravitáció – évekbe telik majd, mire hozzászokik. Muszáj volt azt mondania az ügyvédnek, hogy nagyon fáradt, pihennie kell. Akkor lehunyta a szemét, hagyta, hogy amennyire lehet, a puha ülés átvegye tőle a súlyt, és csak tűrte a fájdalmat, ahogy tudta. A kocsi levegőjét is nagyon melegnek érezte, olyan volt, mint otthon a legmelegebb napok.

Végül, amikor elhagyták a város külső peremét is, a sofőr stabilabb tempóban hajtott tovább, és a megállás-elindulás kínzó rángatása alábbhagyott. Newton néhányszor odapillantott Farnsworthre. Az ügyvéd nem szundikált. Könyökét a térdére támasztva ült, még mindig a tőle kapott papírokat olvasgatta. Apró szeme élénken csillogott.

A vidéki ház hatalmas volt, elszigetelt helyen, jókora erdős terület közepén állt. Mintha az épület és a fák is nedvesek lettek volna, minden halványan csillogott a szürke reggeli fényben: egészen olyan volt, mint a déli fény Antheán. Frissítően hatott a túlérzékeny szemére. Tetszett neki az erdő is, benne az a csendes élet, és a csillogó nedvesség is, víz érződött rajta és a gyümölcsöző élet, mint oly sok minden másban ezen a világon. Még a rovarok folyamatos ciripelő-remegő neszei is tetszettek neki. Végtelen örömet meríthet majd mindebből, legalábbis a saját világához képest, ahol a szinte teljesen elhagyatott városok között száraz, üres, hangtalan sivatag terült el, és csak a haldokló népének kínszenvedését fütyülő hideg szél süvített fáradhatatlanul…

Az ajtóban álmos szemű, fürdőköpenyes inas várta őket. Farnsworth rögtön elküldte, hogy hozzon kávét, aztán még utánakiabált, hogy a vendégének készítsen elő egy szobát, és hogy legalább három napig nem akar senkivel sem beszélni telefonon. Aztán bevezette Newtont a könyvtárba.

Óriási helyiség volt, és még drágább berendezésű, mint a New York-i lakás dolgozószobája. Farnsworth nyilvánvalóan a gazdagok legjobb magazinjait olvassa. A szoba közepén egy bonyolult lantot tartó, meztelen női alak fehér szobra állt. Két falat is teljesen beborítottak a könyvespolcok, a harmadikon egy vallási alakot ábrázoló, jókora festmény függött: Newton felismerte, hogy ez Jézus, egy nagy fakeresztre szegezve. Egy pillanatra meg is riadt az arca láttán. Olyan vékony volt, hatalmas szeme olyan átható tekintetű, hogy akár egy antheai arca is lehetett volna.

Aztán Farnsworthre pillantott, aki, bár kialvatlan szemmel, immár összeszedettebben dőlt hátra a fotelében, két apró kezét a hasán összefűzte, úgy figyelte a vendégét. Egy zavarba ejtő pillanatra találkozott a tekintetük, majd az ügyvéd rögtön elfordult.

Aztán rögtön megint visszanézett rá, és halkan megszólalt:

– Nos, Mr. Newton, mik a tervei?

Ő erre elmosolyodott.

– Nagyon egyszerű. Annyi pénzt akarok keresni, amennyit csak lehetséges. Amilyen gyorsan csak lehet.

Az ügyvéd arcán nem tükröződött érzelem, de a hangjában fanyar vidámság hallatszott:

– Ez az egyszerű megfogalmazás igazán elegáns, Mr. Newton. És mennyi pénzre gondolt? – kérdezte.

Newton a helyiségben álló drága műtárgyakat szemlélgette szórakozottan.

– Mennyit kereshetünk, mondjuk, öt év alatt?

Farnsworth csak nézett rá egy pillanatig, majd felállt. Fáradtan a könyvespolchoz döcögött és kis gombokat kezdett tekergetni, mire a valahol a szobában elrejtett hangszórókból hegedűzene szólalt meg. Newton nem ismerte fel a művet, de halk volt és összetett. Az ügyvéd állított még egy kicsit a potmétereken, és válaszolt a kérdésre:

– Az két dolgon múlik.

– Igen?

– Először is, mennyire tisztességesen kíván üzletelni, Mr. Newton?

Newton már ismét Farnsworthre figyelt.

– Teljesen tisztességesen – felelte. – Legálisan.

– Értem. – Farnsworth, úgy tűnt, képtelen volt tökéletesen beállítani a magas regisztert. – Nos, akkor másodszor: mennyi lesz az én részem?

– Tíz százalék az adózott nyereségből. Öt százalék részesedés mindenből.

Farnsworth hirtelen elrántotta a kezét a gombokról. Lassan visszament a foteléhez. Aztán halványan elmosolyodott.

– Rendben van, Mr. Newton – mondta. – Azt hiszem, össze tudunk szedni önnek, adózás után… háromszázmillió dollárt, öt év alatt.

Newton röviden elgondolkodott ezen. Aztán azt mondta:

– Az nem lesz elég.

Farnsworth egy hosszú percig csak bámult rá magasra vont szemöldökkel, csak utána válaszolt:

– Nem lesz elég? Mihez, Mr. Newton?

Newton tekintete mintha megkeményedett volna.

– Egy… kutatási projekthez. Egy nagyon drága projekthez.

– Garantálhatom, hogy elég lesz.

– És ha… – folytatta a magas vendég – előállnék egy olajfinomítási módszerrel, amely tizenöt százalékkal hatékonyabb a most használtnál? Azzal fel lehetne tornászni az összeget ötszázmillióra?

– Ez az ön… eljárása egy éven belül működőképes lehetne?

Newton bólintott.

– Egy éven belül több olajat dolgozhatunk fel vele, mint a Standard Oil Társaság… akiknek, gondolom, licencelhetnénk.

Farnsworth ismét csak bámult rá.

– Holnap nekikezdünk elkészíteni a dokumentumokat – szólalt meg végül.

– Remek. – Newton mereven felállt a székéről. – Akkor majd aprólékosan is megbeszéljük a részleteket. Valójában csak két fontos feltétel van: hogy tisztességes módon keressünk pénzt, és hogy nekem, amennyire lehetséges, ne kelljen senki mással találkoznom, csak önnel.

A szobája az emeleten volt, és egy pillanatig úgy érezte, képtelen lesz felmenni a lépcsőn. Mégis sikerült, lassan, egyenként lépegetve a lépcsőfokokon, Farnsworth pedig ott jött mellette szótlanul. Majd miután a szobájához vezette, az ügyvéd végignézett rajta, és megszólalt:

– Ön igazán szokatlan ember, Mr. Newton. Zokon venné, ha megkérdezném, hová valósi?

A kérdés teljes meglepetésként érte, de sikerült megőriznie a nyugalmát.

– Egyáltalán nem – felelte. – Kentuckyba, Mr. Farnsworth.

Az ügyvéd kissé felvonta a szemöldökét.

– Értem – bólintott. Azzal sarkon fordult, és nehézkes léptekkel megindult a márványpadlós folyosón. Hangos visszhangot vertek a léptei…

A szoba magas volt és díszesen berendezett. Észrevette, hogy még televíziókészüléket is építettek a falba, úgy, hogy az ágyból is lehetett nézni, fáradtan el is mosolyodott a láttán. Muszáj lesz valamikor néznie kicsit, hogy megbizonyosodjon, milyen itt a vétel az antheaihoz képest. És szórakoztató is lesz újra látni egyes műsorokat. A westerneket mindig is szerette, bár az otthoni csapat a kvízműsorokból és vasárnapi „ismeretterjesztő” adásokból tudta kinyerni a legtöbb olyan információt, amelyet ő aztán az eszébe véshetett. Nem látott egyetlen tévéműsort sem… milyen hosszú is volt az útja? Négy hónapja. És már két hónapja van a Földön, pénzt kellett szereznie, tanulmányozni a kórokozókat, az élelmiszereket és a vizet, tökéletesíteni a kiejtését, olvasni az újságokat, felkészülni a fontos találkozóra Farnsworthszel.

Kinézett az ablakon az egyre élesebb reggeli fénybe, fel a halványkék égre. Valahol az égen, talán épp ott, ahová most néz, ott van Anthea. Hideg, haldokló bolygó, mégis tudott iránta honvágyat érezni: voltak ott olyanok, akiket szeret, akiket most nagyon hosszú ideig nem lát… de végül majd újra látja őket.

Összehúzta a függönyt az ablak előtt, aztán lassan leereszkedett a kimerült, sajgó testével az ágyra. Valahogy mintha kiszaladt volna belőle minden izgalom, higgadt volt és nyugodt. Néhány perc, és el is aludt.

A délutáni napfény keltette fel, és bár a ragyogása bántotta a szemét (az ablakon csak áttetsző függöny volt), kipihenten, kellemes érzéssel ébredt. Talán az jelentett ekkora különbséget, hogy itt puhább volt az ágya, mint a félreeső szállodákban, ahol eddig megszállt, vagy a megkönnyebbülés, hogy tegnap este sikerrel járt. Hevert az ágyban és gondolkodott még néhány percig, aztán felkelt és kiment a fürdőszobába. Villanyborotva volt kikészítve neki és szappan, mosdókesztyű és törölköző. Ezen elmosolyodott: az antheaiaknak nincsen arcszőrzetük. Megnyomta a vécé lehúzógombját, és egy ideig csak nézte, mert még mindig teljesen lenyűgözte ez a sok víz. Aztán megmosta az arcát, de a szappanhoz nem nyúlt (az irritálta a bőrét), hanem az aktatáskájából elővett tégelyből használt egy kis krémet hozzá. Majd bevette a szokásos tablettáit, átöltözött, és lement a lépcsőn, hogy nekiállhasson megkeresni azt a félmilliárd dollárt…

***

Aznap este, hatórányi megbeszélés és tervezgetés után, hosszú ideig állt a szobája erkélyén. Élvezte a hűvös levegőt, nézte a fekete eget. Furának tűntek a csillagok, a bolygók, pislogtak is a vastag légkörön keresztül, ő pedig élvezettel nézte őket, hogy milyen szokatlan helyen vannak. De nem sokat tudott a csillagászatról, és a csillagok mintái össze is zavarták, a Göncölszekéren meg néhány másik kisebb csillagképen kívül. Végül bement a szobájába. Jó lett volna tudni, melyik Anthea, de nem tudta megállapítani.

3

Egy képtelenül meleg tavaszi délutánon történt, hogy Nathan Bryce professzor, amint a lépcsőn felfelé igyekezett a negyedik emeleti lakásához, a harmadik emeleti lépcsőfordulóban talált egy kis tekercs petárdát. Eszébe jutott, hogy előző délután hangos petárdás pisztolycsattogást hallott a folyosókról, felvette, hogy majd a lakásába felérve lehúzza a vécén. A kis tekercset első pillantásra fel sem ismerte, mert élénksárga színe volt. Gyerekkorában az ilyen petárdatekercsek mindig pirosak voltak, pontosabban rozsdavörösek, és neki mindig is ez tűnt a petárdák, tűzijátékok meg ilyesmik „helyes” színének. De hát úgy látszik, most sárgát is gyártanak, ahogy rózsaszín hűtőket és sárga alumíniumpoharakat, meg egyéb más összevissza csuda dolgokat. Továbbindult, fel a lépcsőn, meg is izzadt, és arra gondolt, miféle kémiai finomságok kellhetnek ahhoz, hogy sárga színű esztergált alumíniumpoharakat lehessen csinálni. Úgy érezte, a két megkérgesedett kezét összetevő és abból ivó ősembereknek tökéletesen megfelelt az is, nem hiányoztak nekik azok a bonyolult vegyészmérnöki ismeretek (a molekulák viselkedésének és a gyártási folyamatoknak az az istentől elrugaszkodott, kifinomult tudománya), amelyekért (és az azokról szóló kutatási beszámolókért) ő, Nathan Bryce, a fizetését kapja.

Mire felért a lakásába, meg is feledkezett a petárdákról. Túl sok minden mással kellett foglalkoznia. Nagy, ütött-kopott tölgyfa íróasztala egyik oldalán még mindig ott állt egy rendetlen halomnyi dolgozat, ahogy az elmúlt hat hétben végig, ő pedig elszörnyedve szemlélte őket. Az íróasztal mellett ősrégi, szürkére festett fűtőtest állt, ezekben a mai, elektromos fűtéssel is rendelkező időkben valóságos őskövület; tiszteletre méltó kovácsoltvas fedelén dülöngélő toronyban a hallgatók fenyegető laborjegyzetei. Ezek olyan magasra nyúltak, hogy szinte teljesen el is takarták a jóval a fűtőtest fölé akasztott kis Lasansky-nyomatot. Csak egy félig lehunyt szempár kandikált ki mögülük, talán a tudomány elcsigázott istenének szeme, amint néma kétségbeeséssel kukucskál ki a laborbeszámolókra. Bryce professzornak igen sajátos, száraz humorérzéke volt, ezért jutottak ilyesmik eszébe. Az is tudatosodott benne, hogy a szakállas arcot ábrázoló kis nyomatnak (ami annak a nagyon kevés érdekes dolognak egyike volt, amelyekkel e középnyugati városkában eltöltött három éve alatt találkozott) az eltűnéséért az ő, Bryce hallgatói a felelősek a dolgozataik révén.

Az íróasztala rendezettebb oldalán másik, evilágibb istenség ült, egy írógép – otromba, hétköznapi, követelőző bálvány, amelybe az ionizáló sugárzásnak a poliésztergyantákra tett hatásáról szóló cikkének tizenhetedik oldala volt befűzve. Senki sem kérte tőle ezt a cikket, senki sem hivatkozott rá, és minden bizonnyal mindörökre befejezetlen is marad. Bryce tekintete erre a komor rendetlenségre esett: a szétszórt papírlapok mintha egy elesett, lebombázott kártyavárost formáztak volna, az a végtelenül sok, ijesztően pontos hallgatói megoldás az oxidációs-redukciós egyenletekre meg egyes kellemetlen savak ipari előállításának kérdéseire, meg még a poliésztergyantákról szóló, épp ugyanilyen unalmas, mérhetetlenül unalmas cikk is. Csak bámult minderre teljes fél percig, keze a kabátja zsebében, és fekete kétségbeesés ereszkedett rá. Aztán, mivel a helyiségben meleg volt, levette a kabátját, az aranybrokát huzatú kanapéra dobta, az inge alá nyúlva megvakarta a hasát, majd kiment a konyhába kávét főzni. A mosogatóban halomban álltak az elmosatlan retorták, főzőpoharak és kisebb tégelyek, mellettük a reggeliről maradt tányérokkal. Az egyiken rászáradt tojássárgája. A képtelen összevisszaság láttán egy pillanatra kedve támadt kétségbeesetten felsikítani, de nem tette. Csak állt ott egy percig, aztán halkan, fennhangon azt mondta:

– Bryce, rohadt egy állapotban vagy te!

Azzal keresett egy viszonylag tiszta főzőpoharat, kiöblítette, instant kávét kanalazott bele, és felöntötte forró vízzel a csapból, egy laboratóriumi hőmérővel megkeverte, és a pohár pereme felett a fehér tűzhely fölé akasztott nagy, drága Brueghel-reprodukciót nézegette, az