Lynn Painter

VÉLETLENÜL

AMY

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Epilógus

Impresszum

Első fejezet

– Amy?

A barista elkiáltotta a nevet, aztán letette a poharat. Isabella Shay látta, hogy az egy nagy pumpkin spice latte, ugyanaz az ital, mint amilyet ő rendelt, és azon kapta magát, hogy veszettül irigykedik PSL{1} Amyre, bárki legyen is az.

Mert Izzy meg akarta kapni – vagyis inkább szerezni – az italát, és el kellett húznia a csíkot.

Ha felelősségteljes felnőtt lett volna, meglátva a hosszú sorokat, úgy döntött volna, hogy aznap reggel NEM kávézik, de nem volt felelősségteljes. Ez volt a PSL első napja – a szokásosnál jóval később, áruforgalmi problémák miatt –, így a gyengéjét nem volt hajlandó megtagadni, mit sem törődve azzal, hogy T mínusz 30 perc múlva kezdett az új munkahelyén.

Bizony, eléggé esztelen kockázatot vállalt.

Új munkaadója – az Ellis Enterprises – egy nagy tech-vállalat, amely arról volt híres, hogy környezettudatos és munkavállaló-barát. Volt edzőterem, gyerekmegőrző, ingyenes büfé, mindennap délután 4 órakor happy hour. Az Ellis híresen jó munkahelynek számított, így Izzy biztosan orrba vágta volna magát, ha önfegyelem hiányában elkésik a legelső munkanapján.

– Amy! – kiáltotta újra a barista, és Izzy körülnézett a zsúfolt kávézóban. Volt egy csapat edzőruhába öltözött nő az üzlet túlsó felén egy nagy asztalnál, akik úgy néztek ki, mint a barre-fitneszmodellek; talán közülük az egyik lehetett Amy.

Izzy úgy érezte, hogy PSL Amy hamarosan az ősellenségévé válik.

Rápillantott a telefonjára, és elfojtott egy nyögést. Franc, franc, franc! Ha a következő három percben nem szólítják Izzyt – és valószínűleg nem fogják, mert az eszpresszógép előtt SOK üres csésze állt, arra várva, hogy megtöltsék –, akkor búcsút kell mondania annak a hatdolláros italnak, és le kell fújnia a koffeinért folytatott küldetését.

– Amy! – A barista ezúttal ingerülten szólította, és mielőtt még ideje lett volna gondolkodni, Izzy elkezdett motyogni…

– Én vagyok Amy. Én vagyok Amy.

Majd a pohárért nyúlt, és megragadta.

Tudta, hogy ez nem helyes, tényleg, de mennie kellett, és szüksége volt arra az italra, és már úgyis fizetett, szóval ez igazából nem lopás, ugye? Tenyerét az AMY feliratra tette, ujjait a pohár köré zárta, aztán megfordult, készen arra, hogy olyan gyorsan sprinteljen ki az üzletből, ahogy csak a lakkbőr magassarkúja engedte.

Ám ahogy megfordult, egyenesen nekiütközött egy falnak.

– Ó! – Te jóóóóó ég! Nem fal volt az, hanem egy kőkemény mellkas, keményített fehér ingbe és szénszürke nyakkendőbe burkolva. Elszörnyedve bámulta, ahogy a pohara összeroppan az ütközéskor, a fedele lepattan, és a forró, tökös kávé szétfröccsen az említett mellkason. – Annyira sajnálom!

Felnézett, és… Hű!

Tudod, milyen az, amikor a filmekben minden megdermed, amikor egy szereplő meglátja a Nagy Dolgot? Nos, ez történt Izzyvel is, amikor szemkontaktust létesített Mr. Mellkassal. A férfi sötét szemmel nézett le rá, nagyon intenzív sötét szemmel, amely nem is annyira barna volt, mint inkább az égetett umbra leggazdagabb árnyalata. Fekete volt a szemöldöke, fekete volt a haja, fekete volt a jól ápolt borostája, és még az öltönye is fekete volt, ami együttesen valamiféle kontrasztos keretet alkotott az arca elképesztő csontozatához és tökéletesen formált szájához.

Olyan volt, mint Roy Kent magasabb, amerikai tesója, vagy valami ilyesmi, és Izzy nem hitte, hogy képes lenne becsukni a száját abban a pillanatban.

Míg meg nem érezte, hogy a forró kávé beszivárog a saját blúzába (ami, hála az égnek, fekete volt).

Innentől a pillanat valósággal feloldotta magát. Izzy elnyomott magában egy frusztrált mormogást, bedobta az összegyűrődött poharat a szemetesbe, és felkapott egy halom szalvétát a pult végéből.

– Nem hiszem el, hogy egyenesen beléd rohantam – hadarta, miközben egyik kezével egy csomó szalvétát dörgölt a férfi ingére, a másikkal pedig a sajátját tunkolta. Nyomkodta a szalvétákat a férfi mellkasának, tapogatta, törölgette, és próbált mindent megtenni, hogy eltüntesse a hatalmas kávéfoltot. – Az egyik pillanatban még az italomért nyúltam, a másikban meg a mellkasodnak ütköztem a forró tejeskávéval. Azt sem tudom…

– Semmi gond. – A hangja is sötét volt, telt, bariton, és egy kissé rekedtes. Izzy felpillantott, és a férfi egy félmosolyt vetett rá, mintha mulattatná, ahogy a lány a mellizmait dörzsölgeti, és ettől a pillantástól Izzy térde elgyengült. – Amúgy is utáltam ezt az inget – tette hozzá.

A lány köhintve felnevetett, megkönnyebbülten, hogy a férfi nem haragszik rá.

– Én is, de nem tudtam, hogyan mondjam el neked. Ezért a PSL.

A férfi felnevetett egy kicsit.

– Finom, de hatásos.

Jóságos ég! Izzy rájött, hogy még mindig taperolja a férfit. Miután abbahagyta a fogdosást, letette a halom szalvétát maguk mellé a pultra, és beharapta az alsó ajkát, hogy el ne mosolyodjon. Mert ugye elvileg rosszul kellene éreznie magát, amiért leforrázta a pasit, nem igaz?

– Tényleg nagyon sajnálom. Szívesen kitisztíttatom neked, vagy valami… Egy korrekt ember felajánlaná, hogy kicseréli, de van egy olyan érzésem, hogy ez meghaladja az én anyagi lehetőségeimet.

– Honnan veszed ezt? – kérdezte a férfi félig ugatós, félig nevető hangon, amit Izzy még a lábujjaiban is érzett.

– Teljesen elázott, és még mindig nem látok át rajta. Ez biztosan azt jelenti, hogy minőségi.

– Megpróbáltál? – kérdezte.

– Mit? Átlátni az ingeden?

A férfi bólintott, Izzy pedig megvonta a vállát.

– Nem próbálkoztam kifejezetten, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem csekkoltam, van-e ott, mondjuk, egy harmadik mellbimbó.

A férfi egy percig nem szólt semmit, picit mosolygott, de most már egy apró ránc is megjelent a szemöldöke között, és Izzy érezte, hogy az arca kezd elvörösödni. A férfi megköszörülte a torkát, és azt mondta:

– Esküszöm, hogy nincs, nem mintha bármi baj lenne azzal, ha három van.

Erre Izzy elmosolyodott.

– Hát, minél több, annál jobb, nem igaz?

A férfi szája lassan széles mosolyra nyílt, ami nagyon tetszett a lánynak.

– Biztos, hogy ez itt is érvényes?

– Határozottan nem, de nem bírtam ki, hogy egy pillanatig ne jártassam a számat – felelte a lány.

– Aha, ezt látom rajtad.

– Hé! – csattant fel Izzy. – Csak azért, mert leforráztam a mellkasodat, nem jelenti azt, hogy sértegethetsz.

– Az az érzésem, hogy ez pontosan ezt jelenti. És gyakorlatilag – tette hozzá huncut vigyorral – saját magadat sértegetted. Én, udvarias egyén lévén, csupán egyetértettem.

– Jogos. – Izzy a szemét forgatta. – Kapsz tőlem még egy lehetőséget. Gyerünk!

A férfi kiengedte a levegőt, és felvonta a szemöldökét.

– Ebben valami csapdát sejtek.

– Rajta – mondta Izzy, miközben keresztbe fonta a karját. – Gyerünk, ne kímélj, tesó!

A férfi elkuncogta magát egy kicsit – nem úgy nézett ki, mint aki hozzá van szokva, hogy tesónak szólítják –, és azt mondta:

– Jó. Nem is értem, hogy látsz a szemüvegeddel, ugyanis nagyon koszos. Mint egy bűnügyi helyszín. Nem csoda, hogy belém botlottál.

Izzy felnevetett:

– Azta, te tényleg bevállaltad!

– Te akartad – mondta vigyorogva, majd méretes kezével jelezte, hogy adja oda a szemüvegét.

– Ne! – Összeszűkült a szeme, és érezte, hogy a szemöldöke teljesen össze van húzódva. – Komolyan?

– Ugyan már. Add csak ide!

– Oké – felelte a lány, és nevetett a helyzet röhejességén, miközben levette a szemüvegét, és átadta a vadidegennek. – Tessék.

A pasi benyúlt a zakója (mellesleg nagyon szép öltönye volt) belső zsebébe, és előhúzott egy mikroszálas kendőt. Lenézett a szemüvegre – amely tényleg mindig koszos volt –, amíg a lencséket tisztította, Izzy pedig azon tűnődött, hogy mi a csuda folyik itt tulajdonképpen.

– Általában nem ilyen… – kezdte volna.

– De, szerintem valószínűleg igen – csipkelődött a férfi anélkül, hogy felnézett volna.

– Ja, általában ilyen – hagyta rá mosolyogva, amikor a pasi visszaadta a szemüvegét. Felcsúsztatta az orrára, és odafordította a fejét. – Jesszus, te egy férfi vagy! – mondta.

A pasi egy kis biccentéssel nyugtázta a poénját, és totális szemkontaktust létesített vele. Egy állkapocsfeszítés kíséretében. A pillanat kitartott, és a lány úgy érezte, mintha fizikailag egyre közelebb húzná valami a fickóhoz, mintha valami bizarr vonzás hatna rá, amikor a barista azt kiáltotta:

– Blake!

Mindketten a starbucksos alkalmazott felé kapták a fejüket.

– Öhm, az én vagyok – mondta a férfi, és a szemével a másodperc töredékéig rá hunyorgott – mintha gondolt volna róla valamit –, mielőtt a poharára mutatott, és előrehajolt, hogy a lány mellett érte nyúljon. Enyhe kölniillat csapta meg Izzy orrát, ahogy a férfi felkapta a kávéját, drága és finom illatú kölni, és ezzel megmagyarázhatatlan késztetést érzett arra, hogy beleszaglásszon a pasi nyakába.

Szedd össze magad, te szerencsétlen! Nyugi!

A férfi szembefordult vele, lehajolt, hogy a lány hallja őt a kávézó nyüzsgő zajától, és mély hangja a fülébe talált:

– Nincs kedved leülni egy asztalhoz…

– Jaj, ne! Mennyi az idő? – Az „asztal” szó visszazökkentette őt a valóságba. Lehet, hogy a pasi megmondta az időt, de Izzy túlságosan el volt foglalva azzal, hogy kirángassa a telefonját a zsebéből, így meg sem hallotta. Ránézett a kijelzőre, és pánik tört rá. – Jesszusom, késésben vagyok, mennem kell! – mondta ijedten.

Kihalászta a zsebéből a kulcsait, a férfi pedig még mindig azzal az arckifejezéssel figyelte. Izzynek muszáj volt mondania valamit, ezért olyan gyorsan hadarta el, ahogy csak tudta:

– Minden reggel 7:45 körül jövök ide, úgyhogy ha szeretnéd, hogy megtérítsem a tisztítási költséget, vagy izé, bármi mást, akkor holnap itt leszek.

– Oké…

– Rohannom kell. Örülök a találkozásnak! – Az ajtó felé szaladt, szó szerint az asztalokat kerülgetve sprintelt a nyolccentis cipősarkával. És ahogy kinyitotta az ajtót, Izzy hallotta, hogy az az erőteljesen férfias hang azt mondja mögötte…

– Akkor, azt hiszem, holnap találkozunk, Amy!

Amy?

Jaj, neeeeee!

Második fejezet

Izzy a vállára kapta a táskáját, és elindult a lift felé, valósággal beleszédülve, ahogyan az első munkanapja eddig alakult. Az egész délelőttöt a csapatával töltötte, a HR-generalistát kísérve, akinek a pozícióját ő fogja betölteni, és ez – nem vicc – jó móka volt.

Komolyan.

Úgy tűnt, a részlegen mindenki jól kijön egymással, a munka kihívást jelentett, de nem volt túl stresszes, és még egy hihetetlenül kicsi irodája is volt, az ajtón a saját nevével.

A fantasztikumnak e kis szegletén kívül az Incite Fitness – a város legmenőbb edzőterme – a szomszédos épület tizenkettedik emeletén működött, és az Ellis alkalmazottai ingyen használhatták. Ingyen!! Úgyhogy Izzy épp most futott le öt kilométert a futópadon, és készen állt csodálatos napja második részére.

Látta, hogy a liftajtó kezd becsukódni, ezért odakiáltott egy „várjon”-t, hátha valaki meghallja, és udvarias akar lenni. Nem számított semmire, ezért majdnem felsikított örömében, amikor látta, hogy egy nagy kéz kinyúl, és megállítja az ajtót.

Lehetne még ennél is jobb ez a nap?

– Köszönöm – trillázta, miközben odaszaladt, és bepattant a liftbe.

– Nincs mit – mondta a fickó odabent. – Hányadik em…

– Atyaég! – Izzy szája tátva maradt, amikor szemtől szembe került a starbucksos Mr. Mellkassal. Még mindig a puccos öltönyét viselte (leszámítva a kávéfoltos inget), de a hajvége vizes volt, mintha épp most zuhanyozott volna, és a lány szó szerint érezte a szappanillatot. Mmm – friss. – Te vagy az – állapította meg szolidan nevetve.

A férfi épp ennyire meglepettnek tűnt, amikor meglátta őt, de aztán a szája egy olyan lábujjgörbítő, őszintén boldog mosolyra húzódott, ami egy kivételesen jóképű férfit egyenesen a műremekek közé emelt.

– Ennyit arról, milyen kicsi a világ – mondta azon a mulatságosan mély hangon.

A liftajtó becsukódott, ő pedig a hüvelykujjával a gombok felé mutatott.

– Ja, igen. Előcsarnok. Köszi – nyögte ki Izzy, bár annyira megdöbbent, hogy alig emlékezett, hogyan is kell szavakat formálni. Egész délelőtt igyekezett nem gondolni Mr. Mellkasra, mert nemcsak az új munkájára kellett koncentrálnia, de az is kizárt, hogy a Starbucksban való ismerkedésből valaha is bármi valóságos dolog süljön ki.

De most – itt állt előtte.

Tá-dá-dááám.

– Szóval, errefelé dolgozol, vagy ebbe az edzőterembe jársz?

– Edzeni voltam – kezdte a lány, de aztán a férfi bólintott, és közbevágott…

– Oké, egyébként nem szoktam ilyesmit csinálni, de bármelyik percben beszállhat valaki ebbe a liftbe, úgyhogy gyorsan kell beszélnem.

Az arca céltudatos és feszült volt, de a szája laza, mintha kissé szórakoztatta volna a helyzet. Izzy figyelte, ahogy az ajtó feletti kijelzőn felvillannak a számok, amint lefelé haladtak.

11-10-9…

Kérlek, ne állj meg, kérlek, ne állj meg!

– Tudom, hogy nem ismerjük egymást – mondta a férfi, és a tekintete olyannyira rá szegeződött, hogy a lánynak kedve lett volna megigazítani a haját, vagy a szájfényével babrálni. – De…

8-7-6…

Izzy kinyújtotta a kezét, és megnyomta a férfi mögött a vészjelző gombot, amitől a liftfülke zökkenve megállt.

Mr. Mellkas elhallgatott, amikor a lány megingott a magassarkújában, ami egy kicsit közelebb sodorta hozzá, és a férfi szeme egy hajszálnyit összeszűkült. Egy ránc jelent meg a szemöldöke között, mire Izzy megrázta a fejét.

– Nem, dehogy – semmi para nincs abban, hogy megállítottam. Esküszöm, nem én vagyok az a nyuszifőző A bárányok hallgatnakból, aki megpróbál elcsábítani téged egy liftben, vagy ilyesmi. Én csak…

– Végzetes vonzerő.

– Mi?

– A nyuszifőzés{2} a Végzetes vonzerőben volt – mondta a férfi, és a szemöldöke közötti aggodalmas ránc eltűnt, miközben a szája parányi vigyorra rándult.

– Ja, tényleg! Végzetes vonzerő. Hát persze! – A lány megforgatta a szemét, és hozzátette: – Csak hallani szeretném, mit akarsz mondani, mielőtt leérnénk a földszintre. Ezért ez a kis fennakadás.

– Amit mondani akarok… – Kicsit közelebb lépett, de nem fenyegetően. Sokkal inkább… bensőséges módon. Arra emlékeztette, ahogy Darcy azt kérdezi: „Mr. Wickhammel?”, és közelebb lép Elizabethhez az esős lánykérés közben a Büszkeség és balítélet Keira Knightley-féle változatában, és Izzy azt hitte, hogy ájultan fog összerogyni, életében először. A pasi az öltönynadrágja zsebébe dugta a kezét, és így folytatta: – Egész délután megbeszéléseim vannak, de megengeded, hogy felhívjalak később?

– Telefonon? – Izzynek beszéd közben feltűnt a férfi tökéletes szemöldökíve. – Mint egy pszichopata?

– Hát, szar vagyok az emojikban – mondta félig komolyan és kissé kisfiúsan.

– Véletlenül padlizsánokat küldözgetsz összevissza? – Nem – nevetett.

– Mindenre ugyanazt az uncsi sírós-nevetős szmájlit használod, mint egy igazi lúzer?

– Ez lúzer dolognak számít?

– Abszolút az.

– Nos, hát akkor igen. – Megköszörülte a torkát. – De az én abszolút lúzerségemet félretéve…

– Lúzer mivoltodat.

– Lúzerségemet – ismételte meg, és a szemét forgatva folytatta. – Szeretem hallani a beszélgetőtársam hangját.

Izzynek valami hang hagyta el a torkát, és olyan érzése támadt, mintha egy tőrre lenne szüksége, amelyet védekezésképpen Mr. Mellkas mellkasába döfhetne, mert az ilyen kijelentések felértek egy támadással a petefészke ellen. Szereti hallani az illető hangját?

Tiéd a szívem, vedd el, te gyönyörű lúzer!

– Megadom a számomat – mondta a lány, és igyekezett nem túlbuzgónak tűnni. – De nem ígérek semmit a telefonálással kapcsolatban. Attól tartok, zavarodottságomban elkezdem majd a numerikus billentyűzetet püfölni, és random emojineveket kiabálni.

– Padlizsán, padlizsán? – kérdezte a férfi, teljesen rezzenéstelen arccal.

– Elég vad fordulatot kell vennie a beszélgetésünknek ahhoz, hogy ez legyen a kiszemelt emoji-bekiabálásom, de sosem lehet tudni.

Izzy lenézett az ingére.

– Van esetleg egy szekrényed tele tiszta ingekkel az irodádban, vagy haza kellett menned, miután eláztattam a Calvin Kleinodat?

– Hazaugrottam.

A lány még mindig rosszul érezte magát miatta.

– Kérlek, mondd, hogy közel laksz a Starbuckshoz!

– Úgy fest, eléggé érdekelnek a személyes adataim – mondta, és a szeme olyan incselkedőn csillogott, hogy Izzy legszívesebben összeborzolta volna a haját. – Tuti nem vagy nyuszifőző?

Izzy félrebillentette a fejét, és azon tűnődött, vajon vannak-e háziállatai.

– Van nyuszid?

A pasi szemöldöke felszaladt.

– Miért akarod tudni?

– Rendkívüli módon érdekel, hogy az emberek milyen háziállatot tartanak – felelte, miközben a tekintete végigvándorolt a férfi arcán –, és ha azt mondanád, hogy van egy nyuszid, azt hiszem, téged tartanálak a legérdekesebb férfinak ebben a liftben.

A fickó még jobban elmosolyodott, és a gödröcskéi előbukkantak.

Átkozott gödröcskék.

Szükségem lesz arra a tőrre MOST.

– Szavakkal ki sem lehet fejezni, mennyire sajnálom, amiért közölnöm kell veled, hogy én nem vagyok olyasvalaki, akinek nyúl van a birtokában – válaszolta.

Izzy beharapta az alsó ajkát, hogy visszatartsa a nevetést, majd felnézett rá, és azt mondta:

– Ez valóban tragikus, de talán fontolóra vehetnéd, hogy örökbe fogadsz egyet…

A férfi kicsit közelebb hajolt, és egyszerre fehéren izzó elektromosság töltötte be a liftet. Az arcuk közel került egymáshoz, és Izzy hirtelen nagyon is tudatában volt annak, hogy egyedül vannak egy megállított liftfülkében. Az oxigénforrása most a férfi friss zuhany utáni illata volt, és ő addig akarta belélegezni, amíg hiperventilálni nem kezd.

– Esküszöm, ha nem lenne már macskám, könyörögnék neked, hogy menjünk el a menhelyre, és válasszunk ki egy nyuszit – mormolta rekedt hangon a férfi.

– Van… macskád? – kérdezte majdnem suttogva, letaglózva a felismeréstől, hogy még egy szívbe szúrt tőr sem tudná megvédeni, ha Blake macskás típus lenne.

– Kettő is van – mondta pajkos vigyorral.

Tudta. Valahogy tudta, hogy kikészíti őt és intim testrészeit.

– De mocsok vagy – mondta Izzy, és képtelen volt visszatartani a mosolygást.

– Szükségem lesz arra a számra – válaszolta, elővette a telefonját, és várt.

Izzy épphogy kibökte a tíz számjegyet, amikor a liftben lévő piros telefon csörögni kezdett.

– Valószínűleg vissza kéne kapcsolnunk ezt az izét, mielőtt a hatóságok megérkeznek – mondta a férfi, miközben az állkapcsa egy kis megfeszít/kienged dolgot csinált, amit Izzy órákig el tudott volna nézegetni.

– Aha – mondta, egy lépést hátrálva a férfitól, és megérintette az ajkát. – Nem akarom felvenni azt a telefont.

– Félsz, hogy bepánikolsz, és belekiabálod, hogy „ördögi mosoly”? – Kérdezte, miközben kiengedte a vészleállító gombot.

– Ja. – Izzy figyelte, ahogy a számjelző újra elkezdett visszaszámolni, miközben folytatták az ereszkedést, és azon tűnődött, mit tenne a férfi, ha most átnyúlna mellette, és újra megnyomná a gombot.

Blake

Blake rákattintott a „mentés”-re a táblázaton, és a karórájára pillantott, az elmúlt órában már tizedszer. Negyed hat volt, épp most lett vége az utolsó megbeszélésének, és még be kellett fejeznie néhány dolgot, mielőtt leléphetett volna. Általában sokáig dolgozott – legalább hétig –, de nem tudott koncentrálni, mióta összefutott a starbucksos csajjal az Incite liftjében.

Mégis mekkora volt az esélye?

Legkevésbé sem vágyott párkapcsolatra. Ő és Skye még csak három hete bontották fel az eljegyzésüket, és úgy tervezte, hogy még nagyon sokáig szingli marad.

Mondjuk, örökre – az is rohadt jól hangzott az adott pillanatban.

De volt valami a starbucksos csajban, Amyben. A sok őszintétlenség után Skye részéről, amik a Hatalmas Hazugságának előhírnökeiként halmozódtak fel, üdítő volt olyasvalaki közelében lenni, aki ennyire nyíltnak látszott. Összesen csak öt percre találkozott vele, szóval gyakorlatilag semmit sem tudott róla, de a „csak hadd magyarázzam meg”-féle exmenyasszonyához képest azt a nőt hitelesnek érezte.

És ettől valahogy felvillanyozódott.

{1} A Pumpkin Spice Latte rövidítése (A szerk.)

{2} A Michael Douglas nevével fémjelzett, 1987-es thrillerben a házi kedvencként tartott nyúl elpusztítása azt szimbolizálja, hogy Glenn Close zaklató, pszichopata karaktere bármeddig hajlandó elmenni. (A szerk.)