Írta: Emily McIntire

A mű eredeti címe: HOOKED

Fordította: Kopp Lukács

Szerkesztők: Póczek Csilla, Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Fodor Zsuzsa

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Emily McIntire

© Kopp Lukács

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Cat/TRC Designs

Borítóképek: nejron; AntonMatyukha; Rastan; Depositphotos, ksena32/Depositphotos, Cassandra Madsen; Kelifamily/Shutterstock

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 173 8 (epub), kiadói kód: MX-3047e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mindenkinek, aki gazember volt valaki történetében.

Bármit megkaphatsz az életben,

ha minden mást feláldozol érte.

– J. M. Barrie: Pán Péter

A szerző megjegyzése

A Hooked sötét, kortárs romantikus regény. Kiforgatott felnőtt mese.

Nem fantasyregény és nem újramesélés.

A főszereplő gengszter, gazember. Ha biztonságos olvasmányt keresel, aminek jó a vége, és a rosszfiúból hős lesz, azt ezeken az oldalakon nem találod.

A Hooked szexuálisan explicit jeleneteket, valamint felnőtteknek szánt és naturalisztikus leíró elemeket tartalmaz, amely nem minden közönség számára megfelelő. Korhatáros könyv.

Sokkal jobb lenne, ha vakon vágnál bele, de ha szeretnéd látni a részletes triggerlistát, megtalálhatod az EmilyMcIntire.com oldalon.

Zenék

„Lost Boy” – Ruth B.

„Control” – Halsey

„Heathens” – Twenty One Pilots

„Bad Romance” – Lady Gaga

„bury a friend” – Billie Eilish

„Blood // Water” – Grandson

„In the Shadows” – Amy Stroup

„Look What You Made Me Do” – Taylor Swift

„ocean eyes” – Billie Eilish

„Lifetime” – Justin Bieber

ELŐSZÓ

Egyszer volt, hol nem volt

TELJESEN MÁS ÉRZÉS, MINT AMILYENNEK GONDOLTAM.

Ölni.

Ujjaim megfeszülnek, ahogyan a csuklómat csavarom, és amikor szeme tágra nyílik, vér spriccel a nyakából; alkarom bőrére hullnak a cseppek, és elönt az elégedettség, amiért úgy döntöttem, pengémet a nyaki artériájába mélyesztem. Elég súlyos seb ahhoz, hogy biztosan halálos legyen, de a halál elég lassú ahhoz, hogy élvezhessem, ahogy nyomorúságos életének utolsó másodpercei elfolynak, és vérével együtt távozik el szánalmas lelke is.

Tudom, hogy pár másodperc múlva elveszíti az eszméletét, de pontosan erre van szükségem.

Néhány másodpercre.

Csak annyi időre, hogy a szemembe bámuljon, és tudja, hogy én vagyok az a szörnyeteg, akit segített megteremteni. Bűneinek élő megtestesülése visszatér, hogy igazságot szolgáltasson.

De nagyon reméltem, hogy könyörögni fog. Csak egy kicsit.

Sokáig guggolok rajta, még azután is, hogy már csak lassan csorog a vére. Kérges tenyerem a nyaka köré szorul, a másik a pengém hüvelyét markolva vár valamit. De nem érzek mást, csak hideget, ahogy a vére lehűl a bőrömön, és a bizonyosságot, hogy nem az ő halála fogja elhozni majd nekem a békét.

Csak akkor engedem el a nyakát, amikor a telefonom rezegni kezd a zsebemben. Súlya nem terhel már, ahogy holtteste kicsúszik a kezem közül.

– Helló, Roofus!

– Hányszor mondjam neked, hogy ne hívj így? – csattan fel.

Vigyorgok.

– Legalább még egyszer.

– Megtörtént?

Átsétálok az irodán, és belépek a fürdőszobába. Addig folyatom a vizet, amíg langyos nem lesz, kihangosítom a telefonomat, és elkezdem lemosni karomról a ráfröccsent vért.

– Természetesen.

Ru felhördül.

– És milyen érzés?

A mosdó szélébe kapaszkodva előrehajolok, a tükörben bámulom magamat.

Milyen érzés?

Nem lett gyorsabb a pulzusom. Nem száguld forrón a vér az ereimben. Nem szivárog delejes erő a csontjaimból.

– Attól tartok, semmi különös.

Lekapok egy törölközőt a fali kampóról, megszárítkozom, visszasétálok az irodába, magamra veszem az öltönyömet.

– Hát, ez egyáltalán nem meglepő. James Barrie, a kölyök, akinek az egész kibaszott univerzumban a legnehezebb a kedvére tenni.

Vigyorgok, miközben begombolom a zakómat, megigazítom a mandzsettát, aztán visszamegyek, és megállok nagybátyám holtteste mellett. Lenézek rá, fekete szemei üresen merednek a mennyezetre, nyitott szája elernyedt – olyan, amilyenre az én számat szokta parancsolni.

Ez elég vicces egyébként.

De az ártatlanságomat már jóval a nagybátyám előtt ellopták.

Félrerúgom a lábát az útból, förtelmes krokodilcsizmája a teste alatt összegyűlt vértócsában toccsan.

Felsóhajtok, megcsípem az orrnyergemet.

– A dolgok kicsit… félrementek, szóval elég mocskos ügy lett.

– Majd én elintézem – mondja Ru, és nevet. – Fel a fejjel, kölyök! Jól tetted. Jót tettél. Találkozzunk a Jolly Rogerben? Itt az ideje ünnepelni.

Nem válaszolok, leteszem a telefont, és időt adok magamnak, hogy felfogjam: ez az utolsó pillanat, amit valaha egy rokonommal töltök. Behunyom a szememet, mélyeket lélegzem, keresem magamban a megbánás halvány nyomát. Semmi.

Tik.

Tik.

Tik.

A hang átugrik a csenden, zsigereimet karistolja. Fogaim csikorognak, ahogy a szemem kinyílik, fülem belefeszül a szüntelen zajba. Leguggolok, kiveszem a zsebkendőt a zakóm felső zsebéből, benyúlok a nagybátyám farmerjének zsebébe, előveszem arany zsebóráját.

Tik.

Tik.

Tik.

Düh szorítja zsigereimet, kezem lendül, földhöz vágom az órát. A szívem hevesen ver, ahogy felállok, teljes erőből a förtelmes tárgyra taposok, amíg izzadság tör ki a homlokomon, arcomon csorog, a padlóra csöpög. Csak akkor tudok ellazulni, amikor már biztos vagyok abban, hogy csend lett.

Kiegyenesedve szusszanok egyet, hátrasimítom fekete hajamat, és nyakamat nyújtóztatom.

Ez az. Sokkal jobb.

– Viszlát, nagybácsi!

Visszadugom a zsebkendőt öltönyöm zsebébe, és elsétálok attól a férfitól, akit bárcsak soha nem ismertem volna.

Most egy lépéssel közelebb kerülök ahhoz, aki mindenért felelős. És ezúttal nem tud majd elröppenni.

1. FEJEZET

Wendy

SOHA NEM JÁRTAM Massachusetts államban, de azt hallottam, ott nem igazán van hőség. Így aztán, bár Florida után elég döbbenetes változás az ottani hőmérsékletben lenni, nem teljesen váratlan. Mégis megborzongok az egy szál pántos pólómban; könnyű szellő fújja csupasz karomat. Önkéntelenül azt kívánom, bárcsak Floridában maradtam volna, és ne jöttem volna a családommal új otthonukba, Bloomsburgbe.

De egyszerűen képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy ha felhívnak, mert segítségre van szükségük, ne tudjak rögtön odamenni hozzájuk. Apám munkamániás – anyám halála után még súlyosabban, mint azelőtt –, és ha nem lennék a közelükben, a tizenhat éves öcsém, Jonathan teljesen magára maradna.

Mindig is apás lány voltam, még ha ezt apám eléggé meg is nehezíti. Azt reméltem, hogy miután elköltözünk, lassít egy kicsit. Több időt szán majd a családjára, nem pedig folyton a következő nagy üzletet keresi, amit megragadhat. De Peter Michaels nem olyan ember, aki valaha nyugalomra talál. Sokkal jobban szomjazik új üzleti sikerekre, mint a családi kapcsolatokra. Egymás után ötödszörre választotta a Forbes magazin az év üzletemberének, és ez azt jelenti, hogy rengeteg lehetőség várja. Mivel a nyugati féltekén működő legnagyobb légitársaság tulajdonosa, ezekhez a lehetőségekhez megvan az anyagi háttere is.

NevAirLand. Ha megálmodod, hova mennél, mi elrepítünk oda.

– El kéne mennünk valahová ma este – mondja a barátnőm, Angie, miközben a pultot törölgeti a Vanilla Bean nevű kávézóban, ahol dolgozunk.

– És mit csináljunk? – kérdezem. Igazából én csak arra vágytam, hogy hazamenjek és pihenjek egy kicsit. Alig több mint egy hónapja vagyok itt, és egyetlen estét sem tölthettem Jonathannal. Az is igaz azonban, hogy éppen a „nincs szükségem semmire és senkire” kamasz időszakát éli, ezért lehet, hogy nem is igazán vágyik a társaságra. Angie vállat von.

– Nem is tudom. A lányok közül páran arról beszéltek, hogy el kéne menni a Jolly Rogerbe.

Erre elfintorodom. Egyrészt azért, ahogy a „lányok” szót kimondta, és amiatt is, hogy kiket ért ezalatt.

– Ugyan már, Wendy! Már majdnem két hónapja vagy itt, és egyszer sem jöttél el velem egy kicsit szórakozni – mondja Angie, alsó ajkát biggyesztve, két kezét imára kulcsolva.

– Nem hiszem, hogy a barátaid kedvelnek engem.

– Ez nem igaz – bizonygatja. – Csak még nem ismernek. Ahhoz pedig, hogy megismerjenek, többet kéne együtt lenned velünk.

– Nem is tudom, Angie – mondom, és alsó ajkamra harapok. – Apám elutazott, és nem szereti, ha szórakozni megyek, és magamra vonom a figyelmet.

Angie a szemét forgatja.

– De hiszen húszéves vagy. Vágd már el a köldökzsinórt!

Fél szívvel mosolygok válaszként. Angie, ahogy az emberek többsége, képtelen megérteni, milyen érzés Peter Michaels lányának lenni. Akkor sem tudnám elvágni a zsinórt, ha akarnám. Apám hatalma és befolyása a világegyetem minden részébe elér, nincs semmi és senki, ami és aki kivonhatná magát az uralma alól. Vagy ha van is, én még nem találkoztam ilyennel.

Megszólal az ajtó feletti csengő, és Angie barátnője, Maria sétál be; hosszú, fekete haja ragyog a lámpák fényében, ahogy felénk lépdel. Szemöldököm összerándul, ahogy ránézek, aztán vissza Angie-re.

– Egyébként is milyen hely az, amelyik beenged egy húszévest?

– Neked nincs hamis személyid? – kérdi Maria, ahogy odaér a pulthoz.

– Nekem nincs hamis személyim. – Még soha életemben nem lógtam be illegálisan bárba vagy klubba. – Pár hét múlva huszonegy leszek, a szülinapom után elmegyek veletek – legyintek. Maria tetőtől talpig végigmér.

– Angie, nincs nálad a nővéred személyije? Nagyon… hasonlít rá – mondja, azzal megérinti barna hajamat. – Csak mutass egy kicsit a testedből, és meg sem nézik az igazolványképedet.

Felnevetek, legyintek a szavaira, de zsigereim összerándulnak, hőség áraszt el, ereimben kering, felhevíti az arcomat. Nem szoktam szabályt szegni. Még soha egyetlen szabályt sem szegtem meg. De a gondolat, hogy este elmenjek valahová, és valami rosszat tegyek, igazán izgalommal tölt el. Borzongás fut végig a gerincemen.

Maria az egyik „lány”, és egyáltalán nem fogadott szívesen. De elnézve, ahogy mosolyog, és végighúzza az ujjait fekete hajában, arra gondolok, hogy Angie-nek talán igaza van. Talán minden fejben dől el, és egyszerűen nem adtam neki esélyt. Soha nem volt igazi barátnői köröm, ezért fogalmam sincs, hogyan működik az ilyesmi.

– Nem érdekel, hogy nem akarsz menni – jelenti ki Angie határozottan, és megdob a nedves törlőruhával. – Főnöki hatáskörben döntök.

Felnevetek, a fejemet rázom, miközben a kávéscsészéket rendezem, hogy reggelre minden készen legyen.

– Hmmm. – Maria hangosan elpattintja a rágógumilufiját, sötét szemével a profilomat vizsgálja. – Nem akarsz jönni?

– Nem arról van szó. Én csak…

– Lehet, hogy így a legjobb – vág a szavamba. – Nem hiszem, hogy a J.R. neked való hely.

A gerincem bizsereg, kihúzom magamat.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Vigyorog.

– Azt, hogy az a hely nem gyerekeknek való.

– Maria, ne csináld ezt! Ne légy undok! – szólal meg Angie.

Maria nevet.

– Nem vagyok undok. Csak mondom. Mi van, ha ő is ott lesz? El tudod képzelni azt a helyzetet? A kis Wendy örök életére sérülne már attól is, hogy egy épületben vannak, és rohanna elpanaszolni apucinak, mi történt.

Erre felkapom a fejemet.

– Apám nincs is a városban.

Maria erre oldalra biccenti a fejét, ajka keskeny vonallá feszül.

– Akkor a dajkádnak.

Düh cikázik bennem, és annyira bizonyítani akarom, hogy téved… Ez határozza meg a döntésemet, ez tolja a nyelvemre azt a két szót. Angie-re nézek.

– Benne vagyok!

– Ez az! – tapsol Angie.

Maria szeme felcsillan.

– Remélem, kibírod.

– Jaj, ne hülyéskedj, Maria! Miért ne bírná ki? Semmi baja nem lesz. Az egy bár, nem egy szexklub – mondja Angie, aztán felém fordul. – Ne is hallgass rá! Egyébként csak azért megyünk oda, hogy megpróbálja felhívni magára annak a titokzatos férfinak a figyelmét, akiért nagyon odavan.

– Fel is fog figyelni rám.

Angie oldalra billenti a fejét.

– Azt sem tudja, hogy létezel.

– A szerencse előbb-utóbb rám mosolyog – állítja Maria, és vállat von.

Nem tudom, mit gondoljak, összerándul a szemöldököm.

– Kiről beszéltek? Ki az a titokzatos férfi?

Lassú mosoly terjed szét Maria arcán, Angie vágyódóan néz maga elé.

– Hook.[1]

2. FEJEZET

James

– ÚJ JAVASLAT VAN AZ ASZTALON.

Két ujjnyi Basil Hayden whiskyt töltök a kristálypohárba, beledobok egy jégkockát, és élvezem az ital ízét. Aztán Ru felé fordulok.

– Nem tudtam, hogy foglalkozunk új javaslatokkal.

Megvonja a vállát, szivarra gyújt, és kifújja a füstöt.

– Általában nem. De üzletember vagyok, és ebben lehetőség rejlik.

Tompa a hangja, ahogy a dohánytekerccsel a szájában beszél, de mivel évek óta úgy szívom magamba a szavait, mint az evangéliumot, könnyen megértem. Roofus – akit a világ Ru néven ismer – az egyetlen ember az életemben, aki méltó a bizalmamra. Ő mentett meg a pokolból, és soha nem leszek képes visszafizetni neki ezt az adósságot. A hálám azonban csak rá terjed ki, ami megnehezíti a helyzetemet, amikor úgy dönt, új embereket von be a tevékenységünkbe.

Ahogy öregszik, egyre meggondolatlanabb.

– Ha képtelen vagy visszautasítani egy-egy lehetőséget, előbb-utóbb véged lesz – mondom neki.

Szeme összeszűkül.

– Nem áll szándékomban meghalni és egy britre hagyni az örökségemet.

Vigyorgok. Itt minden az enyém; csak nem szereti ezt hangosan kimondani. Nem akarja elismerni, hogy a tanítvány felülmúlta a mestert, hogy azért ő tartja a gyeplőt, mert megengedem neki. Ez az igazság attól a pillanattól kezdve, hogy nyolc évvel ezelőtt a nagybátyám vére elfolyt a kezem alatt a tizennyolcadik születésnapomon. Kibeleztem őt, mint egy semmit érő halat, aztán ugyanazzal a pengével vágtam bele a steakembe vacsoránál, és senki nem merte megkérdezni, miért vörös foltosak az ujjaim.

Lehet, hogy névlegesen Ru a főnök, de én vagyok az, akitől mindannyian félnek. Poharamat az íróasztal szélére helyezem, és leülök a támlás fotelbe.

– A halandóságod nem olyasmi, amivel különösebben szeretek viccelődni.

Néha komolyan azt hiszem, hogy Ru érinthetetlennek gondolja magát. Ettől azonban gondatlan lesz. Túl könnyen bízik másokban. Túlságosan közel engedi őket magához. Szerencsére ott vagyok neki én, hogy mélyen belevágjam a késemet bárkinek a hasába, aki bepróbálkozik, és élvezzem, ahogy az élet kihuny a szemükből, és vérük a kezemre csöpög.

Ha az ember megtapasztalja, amiket én átéltem, gyorsan rájön, hogy a halhatatlanság az emlékezet. Addig élsz, amíg mások emlékeznek rád. Ru előrehajol, szivarját az íróasztala sarkán lévő díszes hamutartóba rakja.

– Akkor most figyelj! Van valaki, akit érdekel a társulás lehetősége. Új üzleti partner a láthatáron – mondja, és vigyorog. – Bővíteni szeretné a disztribúciót. A világegyetem új szegleteibe juttatná el a tündérporunkat.

– Lenyűgöző. – Lesöprök egy szöszt a zakómról. – Ki az?

Pusztán azért kérdezem, hogy megnyugtassam. Egyáltalán nem érdekel, és nem is érdekem, hogy új ember kerüljön közénk. Az elmúlt három évben a jelenlegi drogfutárunkat használtuk, akit személyesen ellenőriztem. Néztem, ahogy átizzadja a ruháját, amikor azt figyelte, ahogy a tündérporunkat homáros ládákba rejtve berakják a repülőgépbe. Mellette ültem a pilótafülkében a repülés teljes ideje alatt, kampópengémet forgattam az ujjaim között, ő pedig összehugyozta magát az idegességtől.

Ha biztosítani akarod valakinek a hűségét, meg kell győződnöd arról, hogy megérti, miért érdemled meg, hogy hűséges legyen hozzád. És gondoskodtam arról, hogy az emberek megértsék: a pengével okozott vágás sokkal jobban fáj, ha a pengét tartó személy élvezi, hogy fájdalmat okozhat.

Ru a kezével megtörli a száját.

– Hallottál a NevAirLand légitársaságról?

Megdermedek. Jéghidegen lüktet a vér az ereimben. Biztos vagyok benne, hogy soha nem említettem ezt a nevet senkinek, különösen Rúnak nem.

– Nem hiszem, hogy valaha hallottam volna – mondom. Állkapcsom remeg.

– Hát, szerintem te vagy az egyetlen, aki nem hallott még róluk – feleli Ru nevetve. – A tulajdonos, Peter Michaels most költözött ide.

Szívem a bordáimhoz csapódik. Hogyhogy nem tudtam erről?

– Igazán?

Ru bólint.

– Új kalandot keres. – Mosolyog, kissé görbe fogai megcsillannak. – Úgy helyes, ha megfelelően fogadjuk, és tudatjuk vele, hogyan működnek itt a dolgok.

Ujjaim megrándulnak a dühtől, ami fellángol bennem, valahányszor meghallom Peter Michaels nevét. Kinyújtom a kezemet, és felveszem a poharamat; erősen szorítom a kristályt, a várakozás izgalma vibrál mellkasomban. Micsoda véletlen, hogy az az ember, akit meg akarok ölni, ezüsttálcán szolgálja fel magát nekem!

– Fantasztikus lehetőségnek hangzik. – Mosolygok.

Ru felveszi a szivarját.

– Nem kértem az engedélyedet, kölyök, de örülök, hogy a fedélzeten vagy.

– Szóval mikor találkozunk vele? – kérdezem, miközben kortyolgatom az italomat, és megpróbálom megszelídíteni szívem heves dobogását.

– Ma este találkozom vele. Egyedül. – Összevonja a szemöldökét. Zsigereim görcsbe rándulnak.

– Hadd menjek veled, Roofus! Nem szabad egyedül találkoznod vele.

Ru felsóhajt, kezét végigfuttatja élénkvörös haján.

– Túl félelmetes vagy, kölyök. Ezt barátságos találkozónak szánom.

Ebben nem vitatkozhatok vele.

– Legalább az egyik fiút vidd magaddal!

A gondolattól, hogy Ru egyedül lesz Peter Michaelsszel, feláll a szőr a hátamon.

Ru füstgyűrűket ereget a levegőbe.

Előrehajolok, és az íróasztal lapjára támaszkodom.

– Roofus. Ígérd meg, hogy nem mész egyedül! Ne légy bolond!

– Te meg ne felejtsd el, hol a helyed! – csattan fel. – Én vezetem ezt a vállalkozást, nem te. Te jelentesz nekem, nem fordítva. Én vagyok a főnök. Mi lenne, ha kimutatnád a háládat, és most az egyszer azt tennéd, amit kibaszottul mondanak neked?

Fogaim csikorognak a hangjától, és ha bárki más lenne, megköszönném neki az emlékeztetőt, mielőtt kivágom a nyelvét. Ru azonban sok olyasmit megengedhet magának, amit senki más.

Tizenhárom éves voltam, amikor megismerkedtem vele. Ez két évvel azután történt, hogy Amerikába hoztak, hogy a nagybátyámmal éljek. A könyvtárszobában olvasgattam, amikor zajt hallottam a folyosón, és elindultam, hogy kiderítsem, mi az. Az iroda ajtaja résnyire nyitva állt, és ámulattal néztem, ahogy egy nagydarab, olívabarna bőrű, vörösre festett hajú férfi hajol a nagybátyám íróasztala fölé; alig egy centire tőle fegyvert tart a halántékához, és rosszindulattól csöpögő, öblös, bostoni akcentussal fenyegeti. Tényleg félelmetes volt. Soha nem láttam a nagybátyámat meghunyászkodni. Az volt a kedvenc időtöltése, hogy élvezte, amikor mások estek térdre előtte.

Politikus lévén ez gyakran nyilvánosan történt.

Indulatos és perverz ember lévén a magánéletében még gyakrabban megesett. Így hát elbűvölőnek találtam ezt a titokzatos embert, és követtem; mindenáron utánozni akartam, magamba szívni az erejét. Azt hiszem, ezt nyugodtan lehet megszállottságnak nevezni, de soha nem ismertem hozzá hasonlót. Soha nem láttam még olyat, aki engedelmességet parancsolt volna egy olyan embernek, aki az egész világot irányította.

Én is tudni akartam, hogyan kell ezt csinálni.

De tizenhárom évesen még nem sajátítottam el az észrevétlenség művészetét, és Ru tudta, hogy a nyomában vagyok, hogy lesem őt. Befogadott, és megtanított mindenre, amit tudott. Bevezetett Bloomsburg utcáira, és segített megőrizni elmém épségét, amikor rémálmok gyötörtek.

Szóval azt teszem, amit ő akar, mert nincs egyetlen lélek sem ezen a bolygón, aki úgy gondoskodott volna rólam, ahogy ő tette.

Egyszer volt, de már régen. Egy teljesen más életben.

– Igazad van – mondom. – Bízom az ítélőképességedben. De senki máséban.

Ru nevet, és épp válaszolna, amikor kopognak.

– Gyere be! – mordul Ru.

Starkey, az egyik fiatalabb újoncunk dugja be a fejét.

– Elnézést, hogy zavarom, főnök! – Rám pillant, szeme kitágul, ahogy gyorsan elkapja a tekintetét. – Van néhány lány, akik hamis személyi igazolvánnyal próbálnak bejönni. Pokoli zűrt csináltak nekünk odalent.

– Azért jöttél ide, hogy ezzel a szarsággal zavarj minket? – csattan Ru hangja. – Mi a faszért fizetünk téged?

Vigyorgok Ru indulatán, és odasétálok a biztonsági kamerák monitorjaihoz. Azt nézem, amelyik a bejárat fölött van. Ahogy Starkey mondja: három lány áll odakint, az egyik éppen a kidobónk arcába üvölt. Szánalmas. Figyelem tovább; szemem az oldalt álló szépségre tapad. A gyomrom összeszorul, ahogy tekintetem végigfut a testén. Szűk, kék ruhát visel. Keze a teste előtt összekulcsolva, tekintete ide-oda cikázik a kidobó és a járdaszegély mellett várakozó taxik között. Bosszúság lobban bennem, amiért nem látom őt olyan tisztán, ahogy szeretném. De eléggé látom ahhoz, hogy tudjam, kényelmetlenül érzi magát. Ártatlan. Határozottan nem való egy ilyen helyre. És valamilyen oknál fogva ez olyan izgalmat vált ki belőlem, ami egyenesen a farkamban jelentkezik; sűrűsödik és lüktet, ahogy elképzelem, hogy ez a hely hogyan szennyezheti be őt. Nem sok ember akad, aki bármilyen reakciót vált ki belőlem. Egy életnyi nem reagálás ivódott a bőrömbe, áthatolhatatlan pajzzsá keményedett, semmit nem enged be, sem ki. Csak üres héj vagyok, aminek egyetlen célja van.

Az a tény, hogy ez a lány egy kicsit is felkeltette az érdeklődésemet, kíváncsivá tesz.

– Engedd be őket! – szakítom félbe Starkey-t, még mindig a barna szépséget szemlélve.

Abbahagyja a habogást; rám mered, és újra Rút nézi.

– Biztos vagy benne? Én…

– Szerinted dadogtam, vagy mi a bánat? – kérdezem felé fordulva. – Esetleg az akcentus akadályoz a megértésben?

– N-nem, én csak…

– Nincs semmi csak – vágok a szavába. – Teljesen nyilvánvaló, hogy útmutatás kell neked, hogyan kezeld a helyzetet. Vagy félreértettem az érvelésedet, hogy miért hívtad fel a figyelmünket erre a triviális dologra?

Ru vigyorog, hátradől a székében.

– Nem, Hook. Nem értetted félre.

– Hmm. Akkor ez tényleg probléma – bólintok. – Mondd csak, egyetértesz azzal, hogy ki kell rúgnunk az illetőt, aki az ajtónál dolgozik?

– Hm… nem – szólal meg Starkey.

– Végül is, ha nem képes helyre tenni pár nőt, akkor hogyan lehetünk biztosak abban, hogy bárki mást kezelni tud? – csóválom a fejemet.

Starkey feszengve nyeldekel, ádámcsutkája fel-le ugrál.

– Én… Ők…

– Tudod – folytatom, miközben kicsúsztatom a zsebemből a kampópengét, és kinyitom –, egy nő leigázása az irányításról szól. – Odasétálok hozzá, ujjaim között forgatom a rozsdamentes acélt, a bonyolult, barna mintás markolat a bőrömhöz feszül. – A hatalom finom szövete. Adok-kapok, ha úgy tetszik. Meg kell adni nekik a dominancia abszolút gyönyörét. – Megállok előtte, tenyerembe zárom a pengét. – Nyilvánvaló, hogy a ma esti kidobónkban inkább az alázat génjei vannak. – Szabad kezemmel megigazgatom Starkey nyakkendőjét. – Megértem, milyen nehéz lehet felismerni ugyanezt a tulajdonságot magadban. – Közelebb hajolok, pengém hegyét a torkához érintem. – Légy jó fiú, Starkey! Engedd. Be. Őket.

– Igenis, uram – hebegi.

Megveregetem a vállát, ő pedig hirtelen sarkon fordul, és kirohan az ajtón. Ru rám mutat a szivarjával, szórakozottan néz engem.

– Éppen ezért nem jössz el erre a találkozóra.

Mosolygok, megigazgatom zakóm ujját.

– Semmi gond. Úgyis lemegyek a bárba. Van egy kidobóember, akit el kell tüntetnem, és hirtelen megkívántam valami szépet.

Ru röhög.

– Csak győződj meg arról, hogy nem kiskorúak!

Megragadom az ajtó kilincsét, megállok.

– Ru?

Felhördül.

– Tudasd Peterrel, mennyire várom, hogy személyesen találkozhassak vele!

3. FEJEZET

Wendy

EGY ÓRÁVAL EZELŐTT megesküdtem volna rá, hogy pár pillanat és letartóztatnak minket, most pedig egy elegáns bár VIP-szobájában ülök, és egy rendesen túlárazott pezsgőt kortyolgatok egy „hódoló” jóvoltából.

Úgy tűnik, az alkoholfogyasztás törvényi korhatára itt inkább javaslat, mint tényleges követelmény. Eléggé zavarban vagyok, amikor eszembe jut a kinti jelenet, az emberek, akik nézik, ahogy Maria kiabál, mert a kidobó nem dőlt be a hamis igazolványomnak. Nem vagyok meglepve. Nem úgy nézek ki, mint Angie nővére. Két másodpercre voltam attól, hogy beugorjak a legközelebbi taxiba, és lelépjek, de ekkor testhezálló öltönyt viselő, szőke férfi lépett ki a bárból, és súgott valamit az ajtónálló fülébe. A következő pillanatban a VIP-területre vezettek minket.

Nagyon úgy érzem magam, mint aki nem jó helyen van itt, de vitathatatlanul ez a legszórakoztatóbb, ami az elmúlt években történt velem. Amit elég szánalmasnak érzek, tekintve, hogy nem csinálunk mást, mint iszunk, és az embereket nézzük.

Illetve pontosabban egy embert figyelünk.

Egy bizonyos Hook nevű férfit.

Furcsállom a nevet, de nem tudom kiverni a fejemből; a kíváncsiság tapadós indája virágzott ki bennem. Úgy tűnik, ő a fő oka annak, hogy a lányok mindig erre a helyre jönnek, nem máshová. A puszta reményért, hogy újra láthatják.

Maria esküszik rá, hogy ez a bizonyos férfi az ő lelki társa, ezért minden hétvégén újra felbukkan itt, lesütött szemmel és félig széttárt combokkal, remélve, hogy az a férfi leereszkedik hozzá az elefántcsonttoronyból, és akkor elrabolhatja innen.

– Mesélj hát az emberedről! – mondom Mariának, miközben a pezsgőt kortyolom, és körülnézek a helyiségben.

Angie felhördül.

– Ne… ne kezdd megint!

Maria arca vigyorba feszül.

– Körülbelül egy hónapja történt. Itt voltam a bárban, és esküszöm neked, a tömeg szétvált, ő pedig ott volt az emberfolyosó végén. Úgy ült, mint valami kibaszott isten a hátsó fülkében, és szivarfüst kavargott körülötte.

– Beszéltél vele? – kérdezem.

Angie nevet.

– Persze, persze. Ahhoz át kellett volna verekednie magát a lakájain.

A fejemet csóválom.

– A lakájain?

Angie vállat von.

– Mindig férfiak veszik körül.

Szemöldököm majdnem a hajvonalamig ugrik fel.

– Lehet, hogy meleg.

Angie nevet, de Maria tekintete összeszűkül.

– Volt egy közös pillanatunk.

– Olyan erős és jelentős pillanat volt, hogy az a pasi azóta sem kereste – horkan fel Angie.

– Nyilvánvalóan elfoglalt ember – csattant fel Maria, és kisimít egy tincset az arcából. – De ezért vagyunk most itt. Valamelyik ilyen esténken meg fog találni.

– És felvisz az ágyába, és éket ver beléd az óriási farkával.

Angie szeme tágra nyílik, ahogy teljes vállszélességben széttárja a kezét.

Kuncogva dörzsölöm az arcomat.

– Hát, ez egészen reálisnak hangzik.

Maria a száját biggyeszti.

– Miért jöttél el, ha egész idő alatt hülyeségeket beszélsz? Igazán otthon maradhattál volna, és megkímélhettél volna minket a bajtól.

Magamba zárkózom, gyomrom ég a bűntudattól.

– Sajnálom. Hiszek neked. Tényleg – mondom. Összefonom az ujjaimat az ölemben, hüvelykujjaimat egymás körül forgatom. – Csak úgy hangzik… szóval olyan mitikusnak.

Maria a szemét forgatja.

– Nem a képzeletünk szüleménye, Wendy. Igazi üzletember. Övé ez a kibaszott bár! – jelenti ki, és a kanapé kárpitját simogatja.

Felszalad a szemöldököm.

– Tényleg?

– Szerintem igen. Nem mindig van lent, de amikor jön, hátulról érkezik, és mindig ugyanazon a helyen ül – mutat Maria a helyiség túlsó sarkára, ahol egy fülke áll; az egyetlen üres hely az egyébként zsúfolt teremben. Kortyol egyet az italából. – Mindenesetre a szerencse az én oldalamon áll. Érzem.

Hosszú, vörös körmét halántékához ütögeti. Előrehajolok, pezsgőspoharamat az övéhez érintem. Koccintunk. Megpróbálom megjavítani a hidat, amelyet nyilvánvalóan felgyújtottam, mielőtt az építése befejeződhetett volna.

– Azt hiszem, igazad van. A szerencse szagát érzem ma este.

Maria vigyorog – ez az első őszinte mosoly, amit valaha felém villantott –, és elégedettség tölt el. Talán mégiscsak rendben lesz ez a barátnős dolog.

Hirtelen forróságot érzek a tarkómon. Az a nyugtalanító érzés fog el, hogy figyelnek. Rögtön hátrafordulok, de nincs ott semmi.

Furcsa.

Kiiszom a maradék pezsgőt, felállok, a lányok felé hajolok.

– Mindjárt visszajövök. Muszáj kimennem. Mosdójárat.

– Hé! – kiált utánam Angie, amikor már félúton vagyok kifelé. – Az idelenti mindig tele van. A pult jobb oldalán, a folyosó végén van egy másik, amit nem használnak annyian.

Bólintok, emlékezetembe vésem az utasításait, és elindulok a tánctéren át. Látásom kicsit homályos a pezsgőtől; megbotlom, nekiütközöm valakinek.

– Nebassz! Bocsánat!

Ösztönösen felemelem a kezem, ami szilárd izomfalba ütközik. Érdes tenyér markolja meg a vállamat, az idegen érintésének hőségétől libabőrös lesz az egész karom.

– Mocskos szó ez egy ilyen szép szájról.

A mély, akcentusos hang selyemként siklik végig a bőrömön, és körbeölel. Borzongás cikázik végig a gerincemen. A férfi szorítása erősödik, tenyere lejjebb, a felkaromra csúszik. Kezem még mindig a mellkasához nyomódik, öltönyének fekete anyagát puhának érzem ujjaim párnái alatt. Lélegzetem elakad, ahogy tekintete beszippant. Szeme olyan, mint az égszínkék üveg, szinte kísértetiesen hideg szépségű.

Megtöröm a pillanatot, elkapom a tekintetemet, végre hagyom, hogy szavai beszűrődjenek a tudatomba.

– Tessék?

Vigyorog. Megcsodálom markáns arcának éleit, amelyeket a fény még jobban kihangsúlyoz, durva kontrasztot képezve koromfekete szemöldökével és kócos hajával.

Összerándul a gyomrom, amikor rájövök, milyen szép férfi.

Szája lejjebb ereszkedik, míg a fülem mellé nem ér, a lélegzete a nyakamon csorog, és hő áramlik szét bennem.

– Azt mondtam, hogy…

– Hallottam, amit mondott – vágok közbe. – A kérdésem költői volt.

Hátrahúzódik, lassú mosoly terül el az ajkain, hüvelykujjai ritmikus mozdulatokkal járnak fel-le, csupasz bőrömet dörzsölik.

– Ó…

Bólintok.

– Igen.

Mellkasom megfeszül, ahogy körülnézek, és felmérem a környezetünket. Több tucat ember van a közelünkben, mégis úgy érzem, mintha ő lenne az egyetlen a teremben. Energiája sistereg a levegőben, alig fér a bőrébe. Erről az emberről lerí a hatalom, és a másodperc töredékéig azon tűnődöm, milyen lenne belevetni magamat ebbe a fajta bajba. Korlátok nélkül élni, csak egy kis ideig.

Nevetséges!

Fejemet rázva hátralépek, alsó ajkamra harapok.

– Hát, szóval… ez…

– Öröm volt, részemről is – mondja doromboló hangon. Megint közelebb lép hozzám, megragadja a kezemet, ajkához emeli, és épp csak megérinti, előre-hátra mozdítva, mintha megcsókolná.

Szívem hevesen ver.

– Azt akartam mondani, hogy furcsa, de persze… öröm volt. Örülök, hogy megismerhettem.

Elhúzom a kezemet, gyomrom összerándul. Szinte csalódott vagyok, hogy elválunk, és ez az érzés egészen nyugtalanító. Megmozdulok, el akarok lépni mellette, de megragadja a karomat, visszahúz, annyira közel magához, hogy testem lágy íveivel érzem az ő kemény vonalait. Alig kapok levegőt, megdermedek, moccanni sem tudok. Ez az ember – ez az idegen – úgy érint meg, mintha joga lenne hozzá. Mintha az övé lennék, hogy megérintsen.

– Nem tudhatom meg a nevét?

Hangja a nyakamnál morajlik. Combjaim összeszorulnak a mélységétől. Soha senki nem bánt velem úgy, mint ő. Soha nem fordult elő, hogy ilyen ember észrevett volna. Egyszerre dühítő és mámorító, az érzelmek furcsa keverékétől idegesség sistereg a bőröm alatt.

Kifújom a levegőt, megpróbálom elfojtani a remegést, hogy ne hallatszon a hangomban. Talán a pezsgő vagy talán ez a férfi teszi, de a késztetéstől, hogy másfajta Wendy legyek, megered a nyelvem, és kimondom, mielőtt észbe kaphatnék:

– Nem. Nem hiszem, hogy kiérdemelte volna.

Kicsavarom a karomat a markából.

– És jegyezze meg, hogy ez a szép száj kibaszottul azt mond, amit csak akar.

Tekintete fellángol, szája sarka rángatózik, de nem szólal meg újra. Csak bedugja a kezét a háromrészes öltönye zsebébe, és a sarkára állva előre-hátra mozdul; tekintete végigperzsel a hátamon, ahogy hirtelen megfordulok, és otthagyom.

4. FEJEZET

James

SZÍVEM A BORDÁIMHOZ CSAPÓDIK.

Wendy Michaels.

Természetesen ismerem. Annak az embernek a lánya, akit tizenegy éves korom óta szemmel tartok. Most, hogy idősebb lett, az apja visszafogja, ismeretlenségben tartja, valószínűleg azért, hogy megóvja őt az üzlet kellemetlen oldalától, de ha valaki egy férfi munkásságát követve éli le az életét, akkor mindent megtudhat róla, azt is, milyen az árnyéka.

Ezért nem értem, hogyan kerülhette el a figyelmemet, hogy ideköltözött.

Mindenek ellenére soha nem nehezteltem az utódokra az apjuk bűneiért. Mindannyian a gonosz melléktermékei vagyunk; egyesek beleszülettek, mások pedig a körülmények miatt lettek azzá. Ha azonban az univerzum a tenyerembe helyezi Wendy Michaelst, a legkevesebb, amit tehetek, hogy megfelelően bánok vele.

Farkam megduzzad a gondolattól, hogy belemártózzak, amíg meg nem törik, hogy sebeket hagyjak magam után, hegeket, amik arra emlékeztetik, hogy ott voltam. Elveszem az ártatlanságát, aztán apja lába elé dobom az általa nemzett lány bemocskolt változatát.

Ínycsiklandó.

Figyeltem attól a pillanattól kezdve, hogy belépett a báromba; a felismeréstől elakadt a lélegzetem. Tisztán láttam, nem a biztonsági felvételeink szemcsés felbontásában. Mosoly kúszik ajkamra, amikor visszasétálok az irodába. Kameraképeken figyelem tovább. A vadászat izgalma dübörög ereimben, feszült várakozás, hogy elkapjam végre.

Az igazság az, hogy a dolgok az utóbbi időben meglehetősen unalmassá váltak. Már nagyon vágyom valami újra, amibe belemélyedhetek, és Wendy Michaels a tökéletes projekt. Beleszédülök a gondolatba, hogy addig szelídítsem, amíg dorombolni nem kezd, aztán pedig visszaküldjem egy új gazda pórázára fogva – gyönyörű harmónia, miközben Peter pusztulásának szimfóniáját vezénylem.

Kigombolom a zakómat, elhelyezkedem az íróasztalom mögötti bőrülésben, beírom Wendy nevét a laptopomon, és nézem, ahogy a cikkek megjelennek a képernyőn. Összeszorul a gyomrom az izgalomtól, amikor arról olvasok, hogy Peter mennyire imádja a lányát.

Az ő kis árnyéka.

Találó becenév, azt hiszem. Végül is nem hagyhatjuk magunk mögött az árnyékunkat anélkül, hogy a végén ne hiányozna.

Hátborzongató ábrándkép, ahogy apja maradványain lökdösöm bele magamat, a combjai közül kifolyó spermám összekeveredik az alattunk terjedő vértócsával; olyan fantázia, amitől hevesen megrándul a farkam, és önkéntelenül felnyögve markolom sajgó erekciómat.

Ez nem fog menni.

Előveszem a telefonomat, üzenetet küldök az egyik koktélpincérnőnek, Moirának, hogy hagyja abba, amit csinál, és keressen meg. Azonnal.

Bezárom a cikkeket, a biztonsági kamerák képeire kapcsolok; elégedetten nézem, hogy Wendy pezsgőt kortyolgat, és megpróbál úgy tenni, mintha természetes közege lenne a bár.

Nem az.

Ez nem az, és biztosan nem természetes számára azzal a szánalmas lánycsoporttal lenni sem, akikkel érkezett. Ártatlansága ragyog, mint a világítótorony fénye – csillogó ékszer a szemét közepette, csali az én sötétségemnek, hogy keresse meg és fojtsa el teljesen.

Az ajtó kinyílik és becsukódik. A magas, szép testű, ragyogóan öltözött Moira felém indul, rubinvörös ajkai mosolyra húzódnak.

– Hook – sóhajt, és megkerüli a tölgyfa íróasztalt. – Hiányoztál.

Hagyom, hogy lágy mosoly játsszon ajkaimon, mintha nem karistolná a fülemet a hangja. Fekete hajtincset simítok a válla mögé, a tarkójára csúsztatom a kezemet, és közelebb húzom, míg csupán centiméterekre van tőle; nedves lehelete siklik a bőrömön. Feje megrándul.

– Sajnálom, új tetoválás. Még mindig fáj.

– Térdre!

Kötelességtudóan leereszkedik, manikűrözött kezével végigdörzsöli a farkam hosszát, csókokat nyom nadrágom anyagára. Fogaim csikorognak, bosszúság tombol bennem a gyenge előjáték-kísérlet miatt. Tenyeremet a fejére nyomom, a hajába markolok, és előrerántom az arcát. Szabad kezemet állkapcsához nyomom, amíg meg nem érzem fogai mélyedését a bőrén át, hüvelykujjam elkeni a vörös rúzst. Megremeg, morog, ahogy szorosan megmarkolom az arcát, és ettől a kéj cikázik a gerincemen.

– Ez kasmír öltöny, édesem. Ne szennyezd be háromdolláros foltokkal, érted?

Nagyot nyel, és bólint.

– Jó kislány.

Megpaskolom az arcát, aztán visszahajtom a fejét az ölembe. Tekintetem a számítógép felé fordul, vágyam valódi tárgyát figyelem. És ahogy Moira forró ajka körülveszi a farkamat, végigcsúszik a rúdon, és mélytorokra tolja, szemem a kameraképen marad, és elképzelem azt a napot, amikor Wendy lesz a helyén.

És valami igazán mocskos dolgot nyeletek le vele.

– Látom, túlélted – mordulok, ahogy Ru ruganyos léptekkel belép az iroda ajtaján.

– Élek, soha jobban.

Vigyorogva sétál a barnás földgömbhöz, amiben a brandyt tartja, és tölt magának egy pohárral.

– Ezt úgy értelmezem, hogy a találkozó jól sikerült.

A szemöldököm felcsúszik, megnézem, mennyi az idő. Csak néhány óra telt el.

A nyugtalanság szorongató energiái járták át a zsigereimet, miközben arra vártam, hogy visszatérjen. Tudom, hogy makulátlanul tiszta imázsa ellenére Peter Michaels veszélyes ember. Azt is tudom, hogy Ru néha hagyja, hogy a temperamentuma a legjobbat hozza ki belőle, és bár hálás vagyok, hogy semmi aljas dolog nem történt, még mindig azt kívánom, bárcsak megengedte volna, hogy elkísérjem, már csak a biztonsága érdekében is.

Nem azért sajátítottam el az illem művészetét, hogy Peter látványától elveszítsem a higgadtságomat. Nyugodt maradtam volna. Kezet rázok vele, és a szemébe nézek, miközben elképzelem, mennyire fogom élvezni gyötrelmes halálát.

Ru sóhajt, leroskad a fal mellett álló, fekete kanapéra, belekortyol az italába, és kivesz egy szivart.

– Az a fasz nem jött el. Valami kölyköt küldött maga helyett, hogy végezze el a piszkos munkát; mintha kinézné belőlem, hogy mindent kockára tennék egy ilyen kétbites, nyomorult punkért.

A megkönnyebbülés furcsa érzése árad szét a mellkasomban.

– Abszurd.

– Tiszteletlen – mondja Ru, és kiköp.

Erre felkapom a fejemet.

– Ez azt jelenti, hogy meggondoltad magad a vele való munkával kapcsolatban?

Remélem, igennel felel, mert ha Peter belekeveredik az üzletünkbe, az megnehezíti majd a helyzetet, amikor eljön az ideje, hogy véget érjen az élete. Nem lesz lehetetlen, csak kihívást jelentő.

Ru vállat von, a szivarját bámulja, miközben ujjai között forgatja.

– Mondtam a fiúnak, hogy adja át az üzenetemet Mr. Michaelsnek. Tudassa vele, hogyan intézzük itt a dolgokat, amiből remélem, rájön, hogy nem számít, mennyi pénze van, ha nem tudja megadni a tiszteletet a kibaszott nevemnek. – Ru ujjai megfeszülnek, a szivar összeroppan az ujjai alatt. – Tudod, azt hiszem, meggondoltam magam, kölyök. Ha találkozni akar velem, akkor úgy igazságos, hogy mindkettőnkkel találkozik.

Izgalom tör fel a gyomromban.

– Kiváló hír.

Szemem a számítógép képernyőjére téved, és észreveszem, hogy Wendy és barátnői indulni készülnek. Felállok, begombolom a zakómat.

– Elnézést, van néhány elvarratlan szál a mai éjszakából, amiket most kell megcsomózni!

Ru legyint, belekortyol a brandybe.

Kilépek az irodából; a hátsó lépcsőházat használom, ott hagyom el a klubot, hogy ne lássanak. Az épület oldalához húzódva nézem, ahogy Wendy búcsúzóul megöleli a barátait, és beül egy sárga taxiba. Undorral tölt el a meggondolatlansága és az, hogy a barátai egyáltalán nem törődnek a biztonságával.

Az apjának van pénze, mégsem vesz fel mellé sofőrt? Semmi védelmet nem ad neki?

Beülök az Audimba, besorolok a forgalomba, szorosan követem a taxit; meg akarok bizonyosodni arról, hogy épségben hazaér. Nem áll érdekemben, hogy olyasmit birtokoljak, ami sérült. Még ideiglenesen sem. És amíg másképp nem döntök, Wendy Michaels az enyém.

5. FEJEZET

Wendy

– MIT ÉRTESZ AZ ALATT, hogy magántanuló vagy? – kérdezem az öcsémet, Jont.

Vállat von, sötét haja megremeg a mozdulattól, az előtte szétszórt papírokra mutat.

– Pontosan azt, aminek hangzik. Megkérdeztem apát, átmehetek-e magántanulónak, és azt mondta, rendben.

Megrándul a szemöldököm. Miért nem mondta ezt el nekem?

– Klassz! Szóval akkor te és apa jót beszélgettetek? – Leülök mellé az ebédlőasztalhoz.

Halvány mosoly jelenik meg az arcán.

– Wendy, maradj a valóság talaján! Mikor beszélt velem apa egy jót utoljára?

Szívem összeszorul, felsóhajtok. Apánk kifogásai gördülnek a nyelvemről, annyira begyakorlott szövegek, hogy alig érzem hazugságnak az ízüket.

– Csak elfoglalt, Jon, ennyi. Nagyon sok dolga van. Tudod, hogy szeret téged, és azt kívánja, bárcsak itt lehetne.

Jon felhördül, olyan szorosan markolja a ceruzáját, hogy ujjízületei elfehérednek.

– Igen, persze.

– Különben is – folytatom –, itt vagyok neked én, és mindketten tudjuk, hogy rajtam kívül nemigen van szükséged másra.

Vigyorog, és nagy, szögletes keretű szemüvege mögött a szemét forgatja.

– Igazad van. Kinek van szüksége szülőkre, ha ott vagy neki te? Úgy anyáskodsz felettem, hogy az egész nyavalyás városnak elég lenne.

– Hé, vigyázz a szádra!

– Ez is bizonyítja az álláspontomat – mondja, és feljebb tolja a szemüvegét az orrán. – Azért klassz… a magántanulóság. Így boldogabb vagyok.

Igaza van. Azt hiszem, többet anyáskodok felette, mint egy normális testvér tenné, de apánkon és rajtam kívül senkije nincs. Anyánk meghalt, amikor Jon alig volt egyéves. Autóbaleset. Egy részeg sofőr volt a hibás. És bár soha nem fogom hangosan bevallani, apám határozottan nem adja meg Jonnak azt az időt vagy figyelmet, amit megérdemel. Ez elég fájó pont a kapcsolatunkban, amin nem szeretek túl sokáig gondolkodni.

– Hát, örülök, hogy megengedi, hogy itthon maradj, ha ezt akarod. Nem fognak hiányozni az iskolatársaid?

Mély lélegzetet vesz, megint a szemét forgatja.

– Nem. Seggfejek.

Megsajdul a szívem. Talán tényleg az itthoni tanulás lesz a jobb megoldás. Lelkem mélyén fellobban a remény, és azon tűnődöm, vajon apám tényleg odafigyelt-e, amikor azért könyörögtem neki, hogy avatkozzon be, mert Jont zaklatják az iskolában.

Mosolygok.

– Oké, most el kell mennem dolgozni. Akarsz ma este filmet nézni?

– Miért dolgozol, ha nincs is szükséged a pénzre? – kérdezi.

Vállat vonok, alsó ajkamba harapok.

– Azt hiszem, azért, hogy ne haljak bele az unalomba.

– Mehetnél egyetemre – vigyorog rám pillantva.

– És hagyjalak itt? Mihez kezdenél nélkülem?

A vigyora megmarad, ahogy a jegyzetei fölé hajol; gyakorlatilag elküld.

Sóhajtva felállok, és ráhagyom. Szeretek a közelében lenni, de hiányoznak azok a napok, amikor a lábamat ölelte, vagy ragacsos kisgyermek kezét az arcomra tette, és azt mondta, én vagyok a legkedvesebb neki ezen a világon.

Ahogy idősebb lett, bezárkózott az iskolai zaklatás kegyetlenségei miatt. A falak mögé bújt, amelyeket kénytelen volt felépíteni maga köré. Fájdalom terjed szét a mellkasomban, velem marad egész úton a Vanilla Bean nevű kávézóig.

Két órával később – miután elrontottam két macchiatót, és egy egész liter karamellt öntöttem a földre – jövök rá, hogy ez nem az én napom lesz. A másik barista beteget jelentett, így csak én vagyok, és valamilyen oknál fogva egyetlen feladatot sem tudok elvégezni úgy, hogy valamit el ne rontsak.

– Van itt valaki, aki kiszolgálna esetleg? – harsan egy férfihang a vendégtérből.

Éppen a karamell maradványait tisztítom fel, de erre felállok, kifésülöm a hajamat a szememből, és kinézek. Nem is hallottam, hogy valaki bejött.

– Üdv! Elnézést! Egy pillanat.

A férfi karba fonja a kezét, csuklóján nagy óra.

– Van, akinek dolga lenne. Öt perce állok itt.

Bosszúság szúr az oldalamba. Ledobom a rongyot a pultra, víz csöpög az anyagból a padlóra. Előremegyek.

– Elnézést, uram, hogy megvárakoztattam!

Bosszúsan szusszan, ujjaival ideges ritmusban dobol a pulton. Láttam már udvariatlan vendéget – sajnos a vendéglátóiparban gyakran fordulnak elő –, de ma különösen ingerült vagyok, és úgy érzem, mintha tűzgolyó forogna a gyomrom közepén, egyre nő és növekszik, a lángok már a belsőmet mardossák. Mosolyt erőltetek az arcomra.

– Mit adhatok?

– Nagy adag forró kávét, feketén.

Bólintok, megkönnyebbülten szusszanok, hogy valami egyszerű italt rendelt. Fizet, én pedig megfordulok. Oldalra pillantva látom a kis pocsolyát, amely a padlón gyűlt össze, ahonnan a rongyból folyamatosan csöpögött a lé. Éppen akkor töltöm ki a kávéját, amikor megszólal a csengő a bejárati ajtó felett. A hangtól összerezzenek. Mielőtt elfordíthatnám a fejemet, a lábam megcsúszik a tócsában, amitől hátrabillenek, forró kávé égeti a bőrömet. Farokcsontom lüktet az éles fájdalomtól, ahogy a hideg földön fekszem, csukott szemmel, és a megaláztatás ellenére próbálom összeszedni magam annyira, hogy felálljak, és befejezzem a rendelést.

– Jesszus, van itt valaki, aki elég kompetens ahhoz, hogy kiadjon nekem egy italt?

A kávé forrósága a szemhéjam mögött felgyülemlett könnyekkel keveredik.

Baszódjon meg ez a pasas!

Óvatosan feltérdelek, lassan, egyenletesen lélegzem, hogy megnyugtassam hevesen verő szívemet. A mai nap határozottan nem az én napom.

– És én még azt hittem, hogy egy férfinak tudnia kellene, hogyan bánjon egy hölggyel.

Testem megdermed, a nedves kávéval átitatott blúz a bőrömre tapad, kezemmel a kerámiapadlón támaszkodom. Ez az akcentus.

A dühös vásárló felhördül, tenyerét a pultra csapja, hogy hangsúlyt adjon a szavainak, órája hallhatóan számolja a másodperceket.

– Én pedig azt hittem, hogy képes leszek meginni egy csésze kávét úgy, hogy ne legyen műsor.

Ég az arcom. Lassan felállok, hunyorgok a fájdalomtól, ami a hátam alsó részén lüktet. Óceánkék szempárba bámulok; a titokzatos embert, akivel a minap találkoztam, mintha egyenesen az álmaimból ragadták volna ki, és helyezték volna elém.

Remek! Éppen ebbe a megalázó jelenetbe toppant.

Szemem összeszűkül, a másik vendégre figyelek, próbálok egyenletesen lélegezni, kordában tartani indulataimat. Széles mosollyal szólalok meg.

– Nagyon sajnálom. Készítek még egyet. A ház vendége.

A férfi komor tekintettel mered rám.

– Már kifizettem. Csak készítse már el azt az átkozott kávét!

Gyomrom összerándul, látomásom van, nevezetesen az, hogy főzök neki még egy kávét, aztán az arcába öntöm.

– Állj!

Titokzatos emberem hangja megállít. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem gondoltam rá az elmúlt két napban, de egymillió év alatt sem jutott volna eszembe, hogy megjelenik itt, a kávézóban.

Az üvegvitrinnek támaszkodik, háromrészes öltönye tökéletesen vasalt; ez kifinomult megjelenést kölcsönöz neki. Mellette teljesen elszürkül a másik vendég.

– Te mindig hagyod, hogy jelentéktelen emberek így beszéljenek veled, drágám?

Szégyen marcangol.

– Nem, én… – hebegek. – De a vendég az vendég…

– Ugyan már, ember, ez a kurva a legegyszerűbb feladat elvégzésére is képtelen.

Halk nevetés dübörög a titokzatos férfi mellkasából, a hang vibrál a vendégtérben. Így is sokkal magasabb a másik férfinél, de ekkor – mint valami alakváltó – átalakul, elszív minden energiát maga körül, és ezt termete növelésére használja fel. Soha nem láttam még ehhez foghatót, dermedten figyelem a látomást. Egészen közel hajol a másik férfi füléhez.

– Az órád elég hangos.

Az alacsonyabb férfi összeráncolja a szemöldökét.