Narine Abgarjan

Könyv azokról, akik túlélték a háborút.
Meg azokról, akik nem.

– részlet –

Fordította: Goretity József

Published with the support of the Institute for Literary Translation (Russia).
A könyv a Műfordítási Intézet (Insztyitut Perevoda, Oroszország) támogatásával jelent meg. A fordítást az Alapítvány a Kelet- és Közép-európai Kutatásért és Képzésért támogatta.

Наринэ Абгарян: Дальше жить
Издательство АСТ, Москва, 2018
First published in the Russian language by Astrel imprint, St Petersburg, Russia
© Narine Abgaryan, 2018
The publication of the book was negotiated through
Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency (www.bgs-agency.com)
Hungarian translation © Goretity József, 2022
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2022
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 188 1
ISSN 2064–2989
Typotex Világirodalom

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
A kötetet gondozta és a borítót tervezte: Kiss Barnabás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Előszó helyett
Zanazan

– Zanazan! Hé, Zanazan! Kérsz körtét?

Zanazannak hosszú szempillája és orgonaszínű szeme van. A haja dús, rézszínű, ősz szálak nélkül. Halántékánál zabolátlan fürtök rakoncátlankodnak.

Körtét nyújtok felé. Átnéz rajtam, nem kapja el a tekintetét.

– Vedd el a körtét, Zanazan.

Ingatja a fejét.

Zanazannak olívaszínű a bőre, piros foltokkal. Nagyon különleges, nincs rajta kívül még egy ilyen.

– Mivel kínáljalak meg?

Száját eltakarja a kézfejével – az életvonala alig kivehető, rövid, félúton megszakad.

– Zanazan?

– Hm?

– Beszélgess velem.

Hallgat. Az ujjai haloványak, hosszúak, a bal mutatóujján egyszerű gyűrűt visel. Áll, csábítóan keresztbe téve a lábait. A lábfején félhold alakú karcolás.

– Mikor sikerült megsebesíteni magad?

Megvonja a vállát. Zavartan mosolyog, mintha csak befelé tenné.

Szeretném átölelni, magamhoz szorítani, de nem szabad. Zanazan nem szereti, ha hozzáérnek.

– Ha képes lennék rá, megrajzolnám a portrédat.

Hitetlenkedve néz. Némi hezitálás után elveszi a körtét.

– Mondj nekem valamit, Zanazan.

Elmegy, gondosan becsukja maga után az ajtót.

Gondolatban figyelemmel kísérem, ahogy megy lefelé a lépcsőn – egy lépcsőforduló, kettő. Kifordul a lépcsőház hűvöséből a napsütötte udvarra.

– Zanazan! Hé, Zanazan! – szólnak utána a gyerekek.

De ő csak megy, hátra sem fordul. Copfját átveti a vállán, a vége mulatságos gumival van összefogva.

Terhes volt, amikor kitört a háború. A fájások egy bombázás idején kezdődtek. Mentőt hívni lehetetlen volt – a telefonok süketek és némák. A szomszédoktól sem lehetett segítséget kérni – minek életveszélybe sodorni másokat. Tűrt, a végsőkig. Amikor a fájdalmai már elviselhetetlenné váltak, összeszedelőzködtek a férjével, és elindultak a kórházba. A férjét repeszek találták el, a gyermekét sem tudták megmenteni.

– Zanazan! Hé, Zanazan! – szólongatják a gyerekek.

De ő csak megy, hátra sem fordul.

Kettesben élnek idős anyósával.

– Kire hagylak, amikor nekem el kell mennem? – sírja az anyósa.

Zanazan szelíden, békésen mosolyog. Felé nyújtja a körtét.

– M-m-m-m.

Hosszú, dús szempillája és orgonaszínű szeme van. Látott már valaki orgonaszínű szemet? Én láttam. Zanazanét.

Mereloc

Ginamanc Metakszija korán lép ki a házból, még éppen csak pirkad. Falusi fecskecsapat röppen fel a ciprusligetből, köröznek a magasban, hegyes szárnyukkal végigkaristolják a derengő égbolt vásznát. Hangtalan hull le az első harmatcsepp – sűrű, éltető –, és kitessékeli az éjszakát. Egy tücsök, eltévedve az időben, hosszú ciripelésbe kezd: prrrr, prrrr.

– Jó reggelt, te kis ágrólszakadt – köszönti gondolatban Metakszija. A tücsök pedig, mintha csak meghallotta volna, félbeszakítja ciripelését és elhallgat.

Ma Mereloc1 van. A hagyomány szerint az emberek e napon előbb az engesztelő szentmisére mennek, és csak azután keresik fel a sírokat. Korábban Metakszija is követte ezt a hagyományt, de egyszer csak az jutott az eszébe, hogy nem helyénvaló későbbre hagyni a holtak meglátogatását: minek nekik a liturgia, amikor ők már úgyis olyan világban tartózkodnak, amelyben az emberi dolgoknak nincs semmi jelentőségük. Ezért jobb lenne, elmélkedett Metakszija, előbb menni ki a temetőbe, és csak azután fogni akármi másba. Hogy eloszlassa gyötrő kételyeit, elment tanácsot kérni a plébánoshoz. A pap meghallgatta, egyetértően bólogatott – csináld úgy, ahogy jónak látod, ha így nyugodtabbnak érzed magad… És Metakszija így érezte magát nyugodtabbnak.

A temetőig sokat kell menni. A folyami kaviccsal terített út előbb a házak között kanyarog, aztán hirtelen fordul egyet, és elindul felfelé a domboldalon, oda, ahol alacsony kerítésükkel szorosan egymáshoz simulva egyre csak sorakoznak és sorakoznak a berdiek végső szálláshelyei. Úgy mennek el az emberek, mintha egymással versenyeznének. Nem is olyan régen még Razmik sírja volt a legszélső, most pedig már három soron keresztül lehet csak eljutni hozzá. Metakszija olyan helyet talált neki, ahol tágas tér is nyílik, és az égbolt is kerek. Azt kérte, hogy jobbra, a szomorúfűz oltalmába helyezzék el. Balra, ha eljön az ő ideje, őt fogják idehelyezni, már meg is beszélte Caturral, a sírásóval, sőt még a pénzt is előre odaadta neki. Catur húzódozott, ő azonban ragaszkodott hozzá: „Nézd meg magad – csont és bőr vagy. Mi van, ha a halál télen, a legnagyobb hidegben visz el engem? Honnan lesz erőd, hogy a fagyos földet kiásd? Így meg szedsz magadnak egy tányér bablevest, feljavítod egy kis disznótepertővel, iszol rá egy kupica sompálinkát… Neked is jó lesz, nekem is, mert úgy fog kinézni, mintha megvendégelnélek!” Catur elvette a pénzt, viszont a következő tavaszon megjelent Metakszijánál, és fölásta a kertjét. „Nem bírsz elválni az ásódtól?” – élcelődött Metakszija. „Összenőttem vele” – nevetett föl fintorogva Catur, és rátámaszkodott az ásónyélre.

És hányadik éve megy már ez így! Tavasszal felássa a kertet, ősszel pedig segít a krumpliszedésben meg a kukoricatörésben. Metakszija kezdetben le akarta beszélni róla, de aztán megbékélt vele. Ha egyszer jön, akkor nyilván jönnie kell. Köszönetképpen pomponos sapkákat köt Catur gyermekeinek. Három gyermeke van, egyik kisebb, mint a másik. Úgy néznek ki ezekben a színes sapkákban, mint valami mókás törpék.

A temetőben akkora a csönd, hogy még a rigók trillái sem képesek megzavarni. Metakszija nagy gonddal szedi rendbe a sírt: lemossa és szárazra törli a kerítést, kihuzigálja a gyomokat, megöntözi a virágokat. Amikor letörli a port meg az esőzésektől felgyűlt sarat a sírkőről, a születési és halálozási évszámok néma szemrehányásként tűnnek elő. Metakszija tovább tartja vissza lélegzetét, mint ameddig erejéből telik. Hát meg lehet békélni azzal, ha a fiatalok mennek el? Tizenhét éves volt, élnie és élnie kellett volna még.

Amikor végez a rendrakással, tömjént szór a gyászkehelybe, óvatosan gyufát gyújt. Amíg a hajnali szél szét nem oszlatja a fullasztó, édes füstöt, Metakszija az alacsony kispadon üldögél, kezét összefonja az ölében, nézi a horizontot. Ott, a távoli, görbe hátú dombon túl maradt a férje sírja: nem lát el odáig, és elrepülni sem tud oda. Ki gondolta volna, hogy ilyen rövid időre szóló boldogságot ad neki a sors?! Metakszija szerető családban nőtt fel – volt apja, anyja meg három bátyja. Férjes asszonyi létről nem is ábrándozott, mivel nem volt szerencséje a külsejével: nagy volt az orra, kancsal a szeme és fonálvékony az ajka. Megbékélt magányos sorsával, és az unokaöccseit pesztrálta, akiket az életénél is jobban szeretett. De miután betöltötte a negyvenet, a maga számára is váratlanul férjhez ment – Razmik apjához. Átköltözött hozzá a határon túlra, a szülőfalujába, Omarbejlibe, ahol öt örmény család jutott hetven azerira. Razmik tizenhárom éves volt, a legnehezebb, legtüskésebb korban, és az apja nem is boldogult vele. A faluban pedig sajnálták: szegény kis árva, nem elég, hogy elvesztette az anyját, most az apja, szinte azonnal, elvett egy másik nőt. Ki látott már olyat, hogy a mostohaanya szereti a nevelt fiát?! Mihelyt lesz sajátja, a világból is kiszekálja azt a fiút. Metakszija nem törődött a szóbeszéddel, de a lelke mélyén ő is tartott tőle, hogy ha szül egy saját gyermeket, akkor el fog fordulni Razmiktól. Így aztán sehogy sem szánta rá magát, hogy teherbe essen. Négy év múlva pedig már nem élt a férje: az éjszaka kellős közepén ment el, szívszélhűdésben: felkiáltott a kínzó fájdalomtól, összegörnyedt, meglökte Metaksziját a könyökével, és elhallgatott. Razmik kerek perec visszautasította, hogy átköltözzön Örményországba, habár Metakszija nagyon kérlelte. „Hová mennék, itt az iskola, végzős vagyok!” – háborodott fel a fiú. Metakszija engedett, de a szavát vette, hogy ha felveszik a főiskolára, átköltöznek. Razmik beleegyezett, azzal a feltétellel, hogy átköltöztetik a szülei sírját is Berdbe. Metakszija vérig sértődött: hogy is gondolhattad, hogy itt hagyom őket?! A fiú átölelte, és sírva fakadt. Onnantól kezdve második anyjának nevezte. Néha egyszerűen csak Másodiknak. Metakszija pedig, tréfálkozva, Elsőnek Razmikot. Így éltek tovább, felelgetve egymásnak: Első – Második, Második – Első.

Amikor kitört a háború, a határ menti falvak lakói nem különösebben izgultak: az emberek itt már évtizedek óta barátkoztak egymással és átjártak egymáshoz vendégségbe. A háború valahol a távolban zajlik, minket nem érint, ebben egyáltalán nem kételkedtek. Adná isten, értett egyet velük Metakszija. Ezért aztán nyugodt szívvel indult el meglátogatni betegeskedő anyját. Csak ételt készített, és megkérte a szomszédasszonyát, hogy szedje be a mosott ruhát a szárítókötélről – Razmik úgyis elfelejti. Késő éjjel érkezett a hír, hogy Omarbejliben nyugtalanság támadt: a határ irányából lövéseket hallani, és látni, hogy ég néhány ház. Metakszija csak két nap múlva tudott visszajutni. A ház épen, egészben állt, csak a kapu hajlott meg valami súlyos ütéstől. Metakszija végigfuttatta ujját a horpadáson, és beleborzongott a meggörbült fém szálkás érintésébe. A szárítókötélen kint lógott a kérgesre száradt ruhanemű. A házban olyan csönd honolt, hogy az ember a saját szívverését is hallhatta. Razmik nem volt sehol, de aztán meglett, a hátsó udvarban: egész testét göröngyök és kerti szerszámok borították. Metakszija leszedte az arcáról a földet, aztán csak tartotta a markában, és azt sem tudva, mit csinál, a rettenettől és a fájdalomtól fuldokolva lenyelt belőle egy adagot, a többit pedig a ruhakivágásába szórta. Begyújtott a tűzhelybe, vizet tett fel melegedni. A pincéből felhozta a nagy lavórt, amelyikben a gyapjút áztatta. Belefektette Razmikot. Óvatosan, lélegzetét visszafojtva mosdatta, mintha attól félne, hogy felébreszti. Amikor felfogta, hogy sosem látta még a fiút meztelenül, zavarát leplezve suttogni kezdett hozzá: „Milyen daliás vagy, kisfiam, milyen gyönyörű tested van. Mennyire megvan mindened – hogy élj, hogy örülj, hogy boldog légy. Ha nem lenne itt ez a seb a hasadon… de mindjárt bekötözöm, hogy ne csúfítsa el a szépségedet. Rád adom az öltönyt, amit az érettségire vettünk. Hátrafésülöm rakoncátlan fürtjeid – sosem engedted, csak elkapkodtad a fejedet, grimaszokat vágtál –, ne nyúlj hozzá, jól van az úgy is! Szép tiszta, magas homlokod van, te pedig nem akartad, hogy látsszon…”

A cipőről le kellett mondania, mert nem ment rá a fiú szétroncsolt lábfejére. „De hiszen úgy is meg lehet ölni valakit, hogy nem kínozzák meg. Mire való a kínzás?” – suttogta Metakszija, miközben törülközőbe tekerte Razmik lábfejét. Kitolta a fészerből a talicskát, puha pléddel leterítette, ráfektette Razmikot, és elindult vele az udvarról. A szomszéd házak mély hallgatással kísérték. Metakszija egyszer sem fordult vissza, hogy kiérdemelje búcsúpillantásukat. Búcsúzni azoktól szokás, akiknek van mit mondaniuk. Ők pedig nem tudtak mondani neki semmit.

Egy széllökés átható fenyőillatot és a hegyi áradástól felduzzadt folyó távoli morajlását hozta magával. A nap, éppen csak kikandikálva a Leány-szikla mögül, tetőtől talpig bearanyozta az eget. Metakszija mélyet sóhajtva felállt, lezárta a gyászkelyhet, és betette a mélyedésbe. A sír fejrészénél otthagyott egy darabka házikenyeret – az égi angyaloknak. Elköszönt, megkérve Razmik-dzsant, hogy ne idegeskedjen és ne epekedjen – a jövő héten újra eljövök. Gondosan betette maga után a kerítéskaput, és elment.

Berd gyermekkacagással, férfiköhécseléssel, asszonyi suttogással ébredt. Metakszija leereszkedett a domboldalon, miközben teljes tüdővel szívta be a reggeli levegőt. Sietnie kellett: hamarosan kezdődik az engesztelő szentmise. A halottaknak, persze, nincsen rá szükségük. Az élőknek viszont annál fontosabb.

A harisnyanadrág

Februárban Majinanc Catur annyi idős lett, mint ahány éves az apja volt akkor, amikor elment a frontra. Catur a mai napig emlékezett rá, ahogy az anyja az apja nyakában lógva a fejét ingatta, és szipogva kérlelte: ne menj, nem engedlek. Meztelen lába a levegőben himbálózott – alacsony termetű volt, alig ért a férje válláig, törékeny volt, szinte áttetsző, könnyű, mint a pihe. A szomszédok csak Aruszjak babának hívták szépsége és törékenysége okán. Mindenki elámult azon, honnan van ennyi kecsesség egy falusi asszonyban, aki a földeken is dolgozik, a ruhát is kimossa a patakban, mégis úgy néz ki, mint egy porcelánfigura: finom, vékony, nem e világi. Catur akkor tizennégy éves volt, csak állt ott, magához szorítva bömbölő húgait, és minden erőből azon volt, hogy ne sírja el magát ő is. Apja elfogta a tekintetét, és csak az ajkával formázva a szavakat kérte: vedd le rólam. Catur óvatosan anyja hóna alá nyúlt, és magához húzta. Azt hitte, ellenkezni fog, de az anyja elengedte az apját, és az ő mellére omlott.

– Vigyázz a lányokra – vetette oda neki az apja, és anélkül hogy megvárta volna a választ, elment. Catur így is emlékezett rá: ahogy kimegy az ajtón, kissé meggörnyedve, habár tudja, hogy nem éri el fejével a szemöldökfát, de azért mindig lehajol egy kicsit, amikor átlépi a küszöböt. Mintha mindig összemenne, amikor elhagyja a házat.

Catur a fényképei alapján nem ismerte volna fel az apját: ezeken egy nagydarab, hajlott hátú, korán őszülő, indokolatlanul jókedvű férfit látott – nevetés közben a szeme keskeny réssé szűkült. A korai őszülésről kiderült, hogy örökletes: Catur már az iskolában őszülni kezdett, harmincéves korára pedig egyetlen sötét szál sem maradt dús hajában. Az anyja azt bizonygatta, hogy nagyon hasonlít az apjára, ő ezt a hasonlóságot nem vette észre, de szívesen elfogadta. Ez ugyan nem vigasztalta, de legalább segített neki abban, hogy hozzászokjon a veszteséghez.

Februárban Catur betöltötte a harminchármat. Meglátogatták a húgai a férjükkel és a gyerekeikkel együtt. Késő estig elüldögéltek, és visszaemlékeztek a gyerekkorukra. Az apjukról nem beszéltek: mindegyikük jobban szeretett akkor gondolni rá, amikor egyedül maradt. Már majdnem éjfél volt, amikor elváltak egymástól. A gyerekek a meleg, fatüzelésű kályha mellett bóbiskoltak jóllakottan, bágyadtan, fáradtan a játéktól. Amíg a nők összekészítették őket az útra, Agnessza, Catur felesége szerény ajándékot nyomott a kezükbe: a kislányoknak házilag készített üveg gyöngysort, a fiúknak kötött gulpát.2 A gyerekek megcsókolták a tenyerét, csak a legkisebbik lány csüngött rajta, követelve, hogy hajoljon le hozzá, de a bátyja még időben leállította – hát nem tudod, hogy milyen nehéz ez neki? Catur felkapta a kislányt, és a feleségéhez emelte. A kislány elnevette magát, és puszit nyomott az asszony orrára. Catur gyermekei ott álltak libasorban: az egyik fiú öt-, a másik négy-, a kislány pedig két és fél éves volt. Agnessza nagyon szeretett volna egy kislányt is, és végül sikerült.

Már elmúlt éjfél, mire lefeküdtek: előbb elaltatták a gyerekeket, aztán az asszony elmosogatott, a férje pedig felmosta a padlót – az asszony ezzel nem boldogult volna, nehéz lehajolnia, meg hát alaposan el is fáradt, egész nap talpon volt. „Talpon volt” – nevetett föl keserűen Catur. Agnessza megérezte a hangulatát, és anélkül hogy hátrafordult volna, megkérdezte tőle: „Min gondolkodtál el?” – „Azon, hogy milyen nehéz neked. Korábban anya voltál, most pedig…” – Észbe kapott, elhallgatott. Az asszony vállat vont: ezek talán nehézségek? Catur rábólintott, helybenhagyta. Talán ezek nehézségek?!

Catur már tizenhét éve temette Berdet – azon a napon kezdte, amikor hazahozták az apja maradványait. Akkor kiment a temetőbe, megkérte Megrabot, a sírásót, hogy magyarázza el neki, hogyan kell helyesen kiásni a gödröt. Megrab alaposan elmagyarázta neki, milyen legyen a hossza, milyen a szélessége, beszélt neki a talaj tulajdonságairól meg a talajvízről is. Elmagyarázta, hol kell lennie a fejrésznek, aztán ásója élével kijelölt a földön egy téglalapot. A többivel Catur elboldogult egyedül. Amíg az anyja és a húgai elgyászolták az apját, ő kiásta a sírját. A temetés után ott maradt a temetőben dolgozni – előbb csak mint Megrab segédje, aztán miután Megrab is meghalt, már fő sírásóként. És így élt révészként a két világ – az e világ és a túlvilág – között. Magára nem gondolt, nevelte a húgait – ki kell taníttatni és férjhez adni előbb az egyiket, aztán a másikat. Az anyja egyre azon aggódott, hogy mikor nősül már meg, ő azonban csak legyintett – majd később, majd később, meg hát miféle esküvőről is lehetne szó, amikor ennyi itt a bánat.

Egyszer ki kellett ásnia két gyermeksírt. A temetésen az egyik koporsót felnyitották, a másikat nem. Arra gondolt, hogy a másik gyermeket nyilván teljesen szétroncsolta egy robbanás, de aztán elmondták neki, hogy a másik koporsóban egy pár női láb fekszik. A család a bombázás elől a pincébe rejtőzött, nagyon hideg volt, de nem volt idejük rendesen felöltözni, és egy szál hálóingben szaladtak ki a házból. Az anya aggódni kezdett, nehogy megfázzon a lánya, és mondogatni kezdte, hogy legalább a meleg harisnyanadrágot, legalább a harisnyanadrágot vette volna fel. És amikor a bombázás kicsit csendesedett, visszaszaladt ruhákért, a kislánya meg ott bukdácsolt mögötte. A kislányt megölte egy robbanás, az anyjának pedig leszakította mindkét lábát. „És ő életben maradt?” – kérdezte Catur. „Hát élet ez?” – jött rá a válasz.

Néhány hónappal később látta meg először Agnesszát. Kint ült a szülői ház tornácán, és borsót fejtett. A haja rövidre vágva és a füle mögé dugva, úgyhogy az arca bal oldalán, a járomcsont alatt, látni lehetett egy apró, rózsaszínű sebhelyet. Azt beszélték, hogy ez a sebhely a volt férje keze nyoma, aki nem bocsátotta meg neki gyermekük halálát. Caturt egészen elképesztette az asszony ujjainak halottfehérsége, meg az, hogy miután elvégezte a munkát, továbbra is mozgatta őket, mintha most a puszta levegőt fejtené. Egy ideig csak lopva figyelte, aztán nem bírta tovább, és megkérdezte: miért mozgatja az ujjait? „Elvon a gondolataimtól” – felelte egyszerűen a nő.

Az anyja kihozott a verandára egy dzsezvát, benne gőzölgő kávéval, ő maga nem ivott belőle, viszont felajánlotta, hogy jövendöl a zaccból. A csészék oldalán maradt rajzolatok semmi jót nem ígértek: csalódást, pletykát, nehézséget. „Az érthető is, hogy milyen nehézséget – sajnálkozott az öregasszony –, sehogy sem tudok műlábat szerezni, már háromszor jártam bent a városban, de semmi eredménye. A lányomnak pedig meg kell tanulnia újra járni! – Felsóhajtott, majd szomorúan így folytatta: – Szegény kislányom.” Agnessza odasimult hozzá, ajkával megérintette az arcát, de nem csókolta meg, hanem csak ült ott, ajkát az anyja arcához szorítva, és annyi kedvesség és egyszerűség volt mindebben, hogy Caturnak összeszorult a szíve.

„Holnap éppen be kell mennem a városba, adják meg a klinika címét – köhintette Catur. Majd hogy eloszlassa a kételyeket, sietve hozzátette: – A munkám miatt kell bemennem, be kell szereznem néhány szerszámot.” Váratlan utazását az anyjának is azzal magyarázta, hogy feltétlenül szerszámokat kell vennie. Aruszjak nem kérdezősködött, csak felsóhajtott.

A háború idején a művégtagokra nagy volt a kereslet, ezért a megrendelések teljesítésének határidejét állandóan meghosszabbították. Caturnak azonban sikerült beszereznie őket, miután iszonyatos botrányt csapott a klinikán. A visszaútra két buszjegyet vett: a műlábak ugyanis annyira nehéznek és esetlennek bizonyultak, hogy lehetetlen volt kézben vinni őket, a csomagtartóba pedig nem merte leadni őket, nehogy bajuk essék. Végül aztán a műlábakat a mellette lévő ülésre helyezte és erősen fogta őket, nehogy leessenek.

Mindent együtt tanultak újra: járni, mosolyogni, lélegezni. Amikor beköszöntött a tavasz, Catur megkérte a kezét. Agnessza kért egy kis gondolkodási időt, és hosszas vívódás után igent mondott. Lakodalmat nem csaptak – miféle vigasságról lehetne szó, amikor annyi itt a bánat! Agnessza kislányról álmodozott, de fiai születtek – előbb az egyik, aztán még egy. Az orvosok, hivatkozva gyenge egészségi állapotára, azt tanácsolták, várjon a harmadik gyermekkel, de ő nem hallgatott rájuk, és csak azért is szült egy kislányt is. A halott kislánya nevét adta neki, mert szentül hitte: ha él a név, él az ember is. Catur nem próbálta meg lebeszélni, bár nem is örült neki, hogy a kislányuk egy halott gyermek nevét kapta. Egyébként soha nem hozta szóba – nincs értelme olyasmiről elmélkedni, amin már úgysem lehet változtatni. Agnessza az életénél is jobban szerette a gyermekeket, semmit sem tagadott meg tőlük. Remegett értük, mint a nyárfalevél. Rettegett, hogy megfáznak, ezért nem sajnálva a pénzt, garmadával vette nekik a meleg ruhákat, a megfelelő időben, az életkoruk szerint: pulóvereket, dzsekiket, meleg csizmákat, kesztyűket és sálakat. Az egyetlen, amit sohasem vett, az a harisnyanadrág volt. Úgyhogy a gyerekek télvíz idején is úgy jártak, mint az esetlen kislibák, dupla gyapjúnadrágban. Meg mulatságos pomponos sapkákban, amelyeket Ginamanc Metakszija kötött nekik.

A batyu

Pogoszanc Vaszaknak két csöndes kislányt adott az Isten: Aruszjakot és Anyicskát. A szomszédos, lármás házakkal összevetve az ő otthona mindig is elhagyatottnak és lakatlannak tűnt: senki sem mászott fel a kerítésre, senki sem rendezett bicikliversenyt, senki sem ugrált visítozva, mint egy őrült, a tetőről a szénakazalba, senki sem pakolta tele a zsebeit ebihallal. Vaszak ugyan szomorkodott emiatt, de nem lázadozott. Úgy látszik, a sors úgy akarta, hogy ő és Vera kislányoknak adjanak életet. Néha azonban, amikor látta, hogyan rohangásznak a faluban mások fiúgyermekei, nem bírta visszafojtani sóhajtását:

– Egy férfinak örökösre, a nemzetség folytatójára van szüksége!

A szomszédja egyszer vigasztalni próbálta, mondván, ne aggódj, fiaid helyett lesznek majd vőid.

– Miféle vőim? – csodálkozott el őszintén Vaszak.

– Nem akarod férjhez adni a lányaidat? Netán egész életükben a szárnyad alatt akarod tartani őket? – nevetett fel a szomszéd.

Vaszak zavarba jött. És hogy zavarát leplezze, ostoba tréfával ütötte el, mondván, persze hogy férjhez adom, nem akarom én eltenni őket savanyúságnak. A szomszéd már rég elfelejtette ezt a beszélgetést, Vaszak azonban minden alkalommal, amikor eszébe jutott esetlen tréfája, fajankónak titulálta magát. Hogyan szaladhatott ki a saját gyerekeiről egy ekkora ostobaság a számon, hogy nem akarom én eltenni őket savanyúságnak?! Egyszóval, egy fajankó vagyok!

Élt-halt a lányaiért. Az idősebbik, Aruszjak, az anyjára ütött: törékeny volt, kecses, karcsú. Igazi mesebeli szépség. A kisebbik, Anyicska viszont kiköpött olyan, mint az apja: magas és délceg, igazi falusi agyagból gyúrva: széles váll, telt kar, büszke testtartás. Külsejük különbözősége ellenére azonban a két lánynak nagyon is hasonló természete volt. Szerettek egyforma ruhában járni, amivel teljes kétségbeesésbe kergették az anyjukat: hogyan és honnan szerezzen két hasonló, de különböző méretű kabátot ebben az isten háta mögötti Murutban!3 Vagy cipőt! Vera ügyesen varrt és kötött, ezért a ruhákkal és kardigánokkal nem merült fel probléma. Minden baj a felsőruházatból és a lábbeliből származott. Mivel a lányok kitartóan ragaszkodtak az egyforma viselethez, a ruhatáruk megújításáért a városba kellett utazni, és amíg a kislányok a jéghideg tejes turmixukat itták, vagy a zajos áruház hatalmas termeiben bolyongtak, addig az anyjuk meg az apjuk a hosszú sorokban sínylődtek. Miután nagy nehezen beszerezték, ami kellett, visszamentek a falujukba, de szentül megfogadták, hogy soha többé nem engednek a lányok szeszélyeinek. De egy év múlva, miután mindent megtárgyaltak, újra bevásárlóútra indultak. A két kislány volt létük egyetlen értelme, és mindent megtettek annak érdekében, hogy örömöt okozzanak nekik.

A szülők kényeztetése ellenére Aruszjak és Anyicska szerény és munkaszerető nagylánnyá cseperedett. Gyakorlatilag egy és ugyanazon évben mentek férjhez: Aruszjakot januárban vitték el a távoli Berdbe, Anyicska pedig decemberben lett menyasszony. A nővérétől eltérően ő Murutban talált udvarlót magának, amivel végtelen örömöt szerzett az apjának meg az anyjának – legalább az egyik lányuk a közelükben maradt.

Vaszak rövid, de velős beszélgetést folytatott a vőivel. Kivárva az alkalmas pillanatot, félrevonta őket, és dermesztő részletességgel magyarázta el nekik, mit fog tenni velük, ha a lányainak a haja szála is meggörbül. A természet nem tagadta meg a vőktől a humorérzéket, ezért sértődés helyett elnevették magukat, és megígérték, hogy megszívlelik apósuk szavait. Egyébként rendes férjnek bizonyultak mindketten, és egy idő múlva, ahogyan ezt Vaszak szomszédja megjövendölte, a fiai helyett a fiai lettek.

Vera már régóta panaszkodott a lábaiba nyilalló fájdalomra és bizsergésre, később pedig érzéketlenségre. Vaszak többször is javasolta, hogy mutassák meg egy orvosnak, a felesége azonban csak legyintett rá – majd elmúlik magától! Aztán Anyicska esküvője után rögtön ágynak esett. Nem tudtak segíteni sem a rendelők, sem a kórházak, és hatvanéves korára Vera lába teljesen hasznavehetetlenné vált. De nem adta fel: megtanult kerekesszékkel közlekedni, és egy idő után már egyedül is elboldogult a mosással meg a főzéssel. Anyicska mindennap benézett a szüleihez, segített a takarításban, a kertészkedésben, és megfejte a tehenet. Aruszjak pedig havonta egyszer látogatta meg őket, és ilyenkor náluk maradt három-négy napig. Lehet, hogy nem az övék volt a legkönnyebb élet, de ment a maga útján, sorban pörgetve le a hónapokat és az éveket, és a maga komótos egyhangúságával örömmel töltötte el Verát meg Vaszakot. „Hála annak, hogy élhetek és örülhetek” – ismételgette Vera. – „Hála érte” – felelte rá Vaszak. Szép lassan öregedtek, lányaik és vőik szeretetétől övezve, később pedig az unokáikétól is, akik végre igazi lármás csődületté változtatták eladdig csöndes házukat: folyton a kerítésre másztak, vagy mint az őrültek, rikoltozva ugráltak le a padlás tetejéről a szénakazalba, meg ebihallal tömték teli a zsebeiket, és biciklivel száguldoztak. Anyicskának három fia volt, Aruszjaknak egy fia és két lánya. Vaszak imádta az összes unokáját, de leginkább Aruszjak fia, Catur iránt érzett különös gyengédséget. Legidősebb unokájában volt valami olyasmi, ami végtelen szeretettel töltötte meg öreg szívét. „Te a világ lelkiismerete vagy” – mondogatta, miközben unokája borzas fejét simogatta. Catur csak zavartan mosolygott, de nem akart ellentmondani a nagyapjának.

Évekkel később, amikor a fájdalom még nem múlt el, de már lehetőséget adott némi fellélegzésre, Aruszjak gyakran megkérdezte magától, mit tett volna akkor, ha mindezt előre tudta volna. Maradt volna Murutban, hogy osztozzon szeretteivel az elkerülhetetlenben, vagy megpróbálta volna rábeszélni őket, hogy ők is költözzenek át Berdbe? Az apját biztosan nem tudta volna rávenni a költözésre, hiszen ő mindig azt mondta, hogy ott a helyem, ahol az őseim vannak eltemetve. „Itt kellett volna maradnom – sírta el magát Aruszjak –, az ember helye ott van, ahol a gyökerei nőttek.”

A háború rohamosan terjedt: az előző nap még lehetett Murutba telefonálni, másnap már megszakadt a vonal, és semmilyen hírük nem volt a családról. Aruszjak nem találta a helyét, éjjel-nappal sírt, és még az ágyból sem akart felkelni. A gyerekek, ahogy tudtak, elboldogultak a háztartással. A férje mindennap kiment a határhoz, hogy fogadja a menekülteket. Az emberek hosszú áradatban, elgyötörten, elveszetten érkeztek. Néhányan, akik sehogy sem tudtak megbékélni az eseményekkel, még útközben eszüket vesztették, mások csak akkor, amikor már biztonságos helyre értek. Aruszjak férje az apósát és az anyósát kereste közöttük, mert tudta, hogy Berden kívül nincs hová menniük.

Egyszer felfigyelt egy öregasszonyra. Amikor átlépte a határt, nem indult el a többiek után, hanem leült egy kőre az út mentén. Úgy-ahogy elhelyezkedett, lerúgta a cipőjét, lehúzta a szoknyája alját, hogy eltakarja vele feldagadt és vérző lábfejét, és letett maga mellé egy koszos batyut. A férfinak elakadt a lélegzete: felismerte a kendőt, amelyet Aruszjak a húgának adott ajándékba – kék alapon piros mákvirágok, ő maga hímezte, a levelek szélét pedig ezüst fonállal varrta ki. Odament az öregasszonyhoz, hogy megkérdezze, honnan van a kendője. Az öregasszony ráemelte tekintetét, ő pedig teljesen megdermedt a rémülettől: Anyicska volt az, csak eddig nem ismerte fel.

Anyicska monoton hangon elmesélte, hogy épp ott volt a szüleinél, amikor bekövetkezett a baj. Az anyja kint ült a verandán, az apja fát hasogatott, ő pedig a padláson rakott rendet. Előbb kiáltásokat hallott, aztán a padlás ablakából látta, ahogyan az apját lemészárolták a baltával, aztán járásképtelen anyja felállt a kerekesszékből, és a férjét hívogatva lebotorkált a lépcsőn, ahol megragadták, a balta fokával fejbe vágták, hajánál fogva a kerítéshez vonszolták, hiszen emlékszel rá, milyen volt anya hajfonata, még öregkorára sem veszett el a szépsége, és a gyönyörű, ősz hajfonatánál fogva a kerítéshez vonszolták, és csak egy sötét, nedves folt maradt utána a földön, ami nem tűnt el, nem tűnt el.

Anyicska bűntudatosan mosolygott, és hozzátette: aztán már nem emlékszem semmire, egyáltalán semmire. És elhallgatott. Megpróbálta felhúzni a cipőjét, de nem ment rá feldagadt lábára. A cipőt félretette, a batyut magához szorította, és nagy nehezen felállt.

– Vigyél el innen. Kérlek.

A férfi elvette tőle a batyut, kibontotta, belenézett. Teljesen eltorzult az arca.

– Nem engedlek, ne menj el! – kérlelte másnap reggel Aruszjak. Fiuk a sarokban állt, magához szorítva bömbölő húgait, és minden erővel azon volt, hogy ne sírja el magát ő is. Apja elfogta a tekintetét, és csak az ajkával formázva a szavakat kérte: vedd le rólam. Catur óvatosan anyja hóna alá nyúlt, és magához húzta. Azt hitte, ellenkezni fog, de az anyja elengedte az apját, és az ő mellére omlott.

– Vigyázz a lányokra – vetette oda neki az apja, és anélkül hogy megvárta volna a választ, elment. Catur így is emlékezett rá: ahogy kimegy az ajtón, kissé meggörnyedve, habár tudja, hogy nem éri el fejével a szemöldökfát, de azért mindig lehajol egy kicsit, amikor átlépi a küszöböt. Mintha mindig összemenne, amikor elhagyja a házat.

Jegyzetek

1 Mereloc – a sírlátogatás napja.

2 Gulpa – durva kötésű gyapjúzokni.

3 Murut – örmény falu az Azerbajdzsáni Szovjet Szocialista Köztársaságban.

Tartalom

Előszó helyett – Zanazan

Mereloc

A harisnyanadrág

A batyu

A bagardzs

A magány

Élni

A pahlava

A gulpa

A szőnyeg

A völgy

A várakozás

A nyár

Az ima

A visszatérés

A tószt

A hacskar

A vihar

Az éhezés

A csipke

A csorda

A séta

A cipő

A választás

A szív

A hallgatás

A nevetés

A szalmavirág

A bűn

üdvösség

A köd

Utószó helyett

www.typotex.hu

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 4931 88 1

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License