részlet

© 2022 Romsics Ignác
© 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Czeizel Balázs
Első borító: 1947. február 10. Gyöngyösi János aláírja a békeszerződést Párizsban

ISBN 978 963 620 030 5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Nagy Zsejke
A szöveget gondozta Török Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

I. Hadicélok és békeelképzelések a második világháború időszakában

A magyarok

A magyarok riválisai: szlovákok és csehek, románok, délszlávok

A győztes nagyhatalmak

II. Magyarország és szomszédai 1944–1945-ben

Impériumváltás az 1938 és 1941 között visszacsatolt területeken

Az ideiglenes nemzeti kormány külpolitikája és a béke-előkészítő osztály megalakulása

III. Magyar külpolitika és béke-előkészítés 1945–1946-ban

Az erdélyi kérdés és a magyar–román kapcsolatok

A németek kitelepítése és a magyar–csehszlovák lakosságcsere-egyezmény

Viták a békecélokról

Diplomáciai erőfeszítések: Moszkva, Washington, London, Párizs

IV. Béketárgyalások és békeszerződés, 1946–1947

A párizsi békekonferencia és a magyar békedelegáció

A bizottságok vitái és döntései

A békeszerződés véglegesítése és elfogadása

V. Epilógus: a hallgatás és az elhallgatás politikája

Felhasznált irodalom

Térképek jegyzéke

Fényképek jegyzéke

Névmutató

Jegyzetek

Előszó

Három gépkocsiban indultunk útnak, én a másodikban ültem. Életemben először suhantam gépkocsiban a híres sugárúton1 lefelé. Magam is elfogódott voltam s szomorú. Lent előttünk és alattunk beláthatatlanul nyüzsögtek a cserebogárhátú gépkocsik. Villámgyorsan közeledtünk a Concorde tér Obeliszkje felé. De a Rond-Point után hirtelen jobbra fordultunk, a Szajna irányában. A III. Sándor hídon mentünk át; kinéztem az ablakon. Az Eiffel-torony talapzata és alsó része elveszett a ködben, de a sudár vasoszlop felső fele tisztán ragyogott, szinte a felhők közt lebegve. Mögötte áldozott le a nap, ki-kilökve vörös fényét a foszlányok között. Lekanyarodtunk balra, az Orsay rakpartra. Már helyben is voltunk.

A külügyi palota előtt a kocsijárót és gyalogjárót rendőrsorfal zárta el, mögötte bámészkodó sokaság. Nekikészültem, hogy kiszálljak. De a sorfal megnyílt, a rendőrtisztek sapkájukhoz emelték jobbjukat; a külügyminiszter kocsija épp csak lassítva, de megállás és igazoltatás nélkül haladt be a vasból vert magas kerítés kapuján a pompázatos díszudvarra. Nyomában a mi kis sportkocsink, aztán a rendőrprefektusé, amely még a miénknél is kisebb volt. Kürt harsant. Az urak kiléptek. Kiléptem én is. Megindultak a széles díszfeljáró rengeteg lépcsője felé. Hátratekintettem; aztán követtem őket.

Ez a lépcső mintha a mennyből vezetett volna alá, olyanformán, mint azon a katekizmusbeli képen, amely Jákob álmát ábrázolja. Vastag bíborszőnyeg borította; két oldalán lakkcsizmás, vértes, rézcsákós katonák álltak, mereven, szíjjal átkötött álluk elé kivont, tündöklő szablyát tartva; oly szorosan álltak, hogy könyökkel érintették egymást. […] Vezényszavak csattantak, a még merevebb vigyázzba zökkenő kerubokon megcsörrent a fém, a sisakok tetején megrezzent a lófarok. Dob pergett. A magasságból fekete frakkos, fehér kesztyűs alakok sürögtek alá, nyakukban fényes acélláncocskákkal. Lépdeltem fölfelé. […]

Egy folyosón haladtunk át, egy teremben, aztán jobbra ismét egy folyosón. Kivont kardú őrség állt szorosan a falak mellett itt is mindenütt, mert néztem, nem nyílik-e valamerre oldalajtó. Egy újabb tágas, pompázatos terembe értünk. Ebből több díszes ajtó nyílt. A terem közepén feketébe öltözött úr állt, s karjával jobb felé intve ezt ismételte: „A Nagykövetek Szobája, erre, kérem.” Az előttem járók arra kanyarodtak. De a szemben levő hatalmas ajtónak is nyitva volt egyik szárnya, fekete ruhás férfiak sürögtek ki s be rajta. Errefelé tartottam. Beléptem, majd bent a teremben is tettem néhány lépést, s így nem volt módom visszavonulnom. Szemem káprázott a fénytől.

A sürgő-forgó feketeruhások közepette egy hosszú, zöld posztóval borított asztal mellett lépdeltem, amelynél harminc-negyven férfi ült. Az asztal túlsó oldala mögött az egyik faltól a másikig korlát húzódott, férfiak és nők könyököltek rá, kezükben jegyzetfüzettel. Az asztal zöld posztóján háztetőszerűen összehajtott és felállított fehér kartonlapok váltakoztak, mindegyiken nagy nyomtatott fekete betűkkel egy-egy ország neve. Az asztal felém eső részén – tőlem két-három méternyire – három szék üresen állt. Az asztal e részén felállított kartonlap ezt a szót viselte: Magyarország.

Ráeszméltem, hogy a békekötés termében vagyok, s hogy az asztalnál – a tőlem egy-két ölre – ülő férfiak a békekövetek.

A mennyezet sarkaiból kérlelhetetlen fényszórók vad fényt lövelltek. A fény még erősbödött: újabb lámpákat gyújtottak meg. […] A falon – a falhoz támasztott létrákon és emelvényeken – fényképészek csüngtek, az aranycirádák közt különösképp idézve fel valami őserdei állatnép képét. Fényképészek és filmezők ültek, guggoltak és álltak az árkádokban is. Az egyik árkád gyűrűbe göngyölt vörös függönye mellé húzódtam. Újabb lámpa gyúlt. A hosszú nagy asztal a műtőtermek fényében fürdött, bő gondolattársítást indítva, hogy minő műtétek folynak azon is már reggel óta, látható fájdalom nélkül.

[…] A zöld asztal túlsó oldalán, pontosan az üres székekkel szemközt levő karosszékben ekkor megszólalt egy őszülő hajú, de gyermekes arcú középkorú férfi. Közvetlen, halk hangon bejelentette, hogy megnyitja az ülést. Lenézett papírjaira. „Következik a Magyarországgal való békeszerződés aláírása.” Bidault francia külügyminiszter volt. Eszembe jutott, hogy ez a terem a Falióra Szalon, kerestem a faliórát. Végre felfedeztem a cirádák között. Négyszögletes alakú, egyszerű empire óra ez; hat óra előtt tíz percet mutatott. Bidault jobbján egy hosszúkás arcú fiatalember ült, eddig füle mögé hulló fürtjeit simogatta. Most hirtelen ő szólalt meg ékes, magas hanghordozással – csaknem úgy, mint amidőn a súgótól a színész átveszi a szót –, és angol, majd orosz nyelven megismételte gazdája mondatait.

Újra a fáradt hangú Bidault mondott néhány szót, a háború könyörtelen voltáról, a béke remélhető áldásairól. Az egyik szertartásrendezőhöz fordult, és – változatlanul halk hangon – megkérte, vezesse be a magyar urakat.

A műtéti fény egy fokkal még erősebb és élesebb lett. Koppanás hallatszott, az egyik fényképész ejtette le valamelyik eszközét. A fokozhatatlannak látszó fényben villanások estek, fénysortüzek, dörej nélkül. Csak csettenés, kattanás, aztán egyenletesen pergő nesz, a filmfelvevő gépek.

Gyöngyösi János haladt elöl, szemét enyhén összehúzva; feltartott arcán megfeszült izmok – ott ment el egylépésnyire mellettem. Feszült bensőjében is valami. Biztosan, könnyedén járt, de látszott, milyen súlyos akarat dolgozik ezért a külső könnyedségért. Akkor vált merevvé és szögletessé, amikor megpihenhetett volna: már álltában, az üres székek mellett. Nyomában Kertész, Pődör, Sebestyén, Auer. Majd Nemestóthy, Szakasits György, Erőss. Szinte soknak tűnt fel ilyen kis országhoz mérten. Annyi nagyhatalom s azok hármas-négyes küldöttsége közt.

Bidault felállt, s most ő kapott egy sortűznyi fényt és surrogást. Beszéde következett; három percig tartott. Üdvözölte a küldöttséget, igazolta, hogy az okmány szövege azonos a washingtoni szöveggel; hellyel kínálta a magyarok képviselőit. Azok meghajoltak.

A tolmács megmutatta, hogyan kellene egy ilyen beszédet vérbeli diplomataként előadni.

Bidault nem látszott tanulékonynak. Még az eddiginél is halkabb hangon szólította fel a megjelenteket – elsőként a győztes hatalmak képviselőit –, hogy írják alá a békeokmányt. […]

Minden állam nevében három-négy férfi járult az asztal elé, de csak egy ült le közülük. Ez vagy a saját töltőtollát csavarta ki, vagy a tintatartó mellett heverő vastag alabástrom tollszárat vette kézbe. A művelet fennakadás nélkül, a filmgépek berregése közben folyt. A tolmács zengő hangon ismételte Bidault után a soron következő ország nevét. Csehszlovákia a negyedik volt. Kiküldöttje közel hajolva, gyors kézmozdulattal írt, majd mutatóujja és hüvelykujja közt merőlegesre fordítva a tollat, neve alá egy erőteljes, vízszintes vonalat húzott. Utána indusok jöttek. Aztán Új-Zéland kiküldöttjei. Négy, csaknem egyforma mozgású és arcú orosz. Aztán Dél-Afrika. Egy magas, kopasz férfi egy percre maga elé tette a tollat, szemüveget vett elő. Ez volt Jugoszlávia megbízottja. Minden államot párizsi követe képviselte a magyarok kivételével.

Ezeket legutoljára kormányozták az asztalhoz. Ők voltak a felvonásvég, itt s ezúttal a fő látványosság, a nagy változás szemmel látható alakítói: ellenségként léptek be, s egy perc múlva béketársakként fognak távozni. A fényképészek szemük elé emelték készülékeiket, jobbjukban magasra tartották fényt lövellő fegyvereiket. Berregés támadt négy-öt irányból is: Gyöngyösi leült az asztal elé.

Csak a kezét láthattam, az elmozdult térdek és könyökök ágsűrűjéből. Saját töltőtollát vette elő, írni kezdett. Mintha hirtelen vihar tört volna ki, mintha az ég minden tájékán száz és száz villám villant és ismétlődött volna: a világító készülékek egymás-hegyén csapták erre a kézre pillanatnyi vad fényüket. Ez a vihar azonban dörgéstelen volt, csak a felvevőgépek monoton rokkasurrogása hallatszott. Az embernek arra kellett gondolnia, vész nélküli lesz-e ez a vihar előtti pokoli villámjáték; az embernek a távoli magyar tájékra kellett gondolnia; bár egy csattanás nélkül vonulna el fölöttünk a vész, immár örökre. A kéz feszülten, a megfeszültség nyugalmával rótta a betűket. Az utolsónál, az s-nél (mert Gyöngyösi János magyarul írta alá nevét), hirtelen megrándult, s széles kanyarodást tett.

Befejeződött.2

*

A második világháborút lezáró magyar békeszerződés 1947. február 10-i aláírásának megörökítéséért Illyés Gyulának tartozik köszönettel az utókor. A költő félig-meddig véletlenül, az eseményről tudósító Cs. Szabó László csábításának engedve és Gyöngyösi János külügyminiszter engedélyével csatlakozott a magyar delegációhoz. Az okmány, amelynek aláírását Illyés oly aprólékosan rögzítette, egyetlen apró eltéréssel visszaállította Magyarország 1938 előtti, az első világháborút lezáró 1920-as trianoni békeszerződésben megállapított határait. A változás a Pozsonnyal szembeni szlovák–magyar határszakaszt érintette. Magyarországnak itt három újabb falut – Horvátjárfalut, Oroszvárt és Dunacsúnt – kellett átadnia Csehszlovákiának. A trianoni békeszerződés területi előírásainak visszaállítása nem volt eleve elrendelt szükségszerűség. Abban, hogy az 1946-os párizsi békekonferencián végül mégis ez a döntés született, több tényező játszott közre. Meghatározó szerepe – az első világháború utáni helyzethez hasonlóan – ebben is a győztes nagyhatalmaknak volt. Az ő döntésüket viszont nemcsak saját elveik és érdekeik, hanem Magyarország és riválisainak második világháborús szereplése, valamint a háború utáni diplomáciájuk is jelentősen befolyásolta. A rendelkezésre álló magyar és külföldi szakirodalom felhasználásával, valamint új forráscsoportok bevonásával ebben a könyvben arra teszek kísérletet, hogy ezt a háború alatt kezdődő és 1947-re befejeződő döntéshozatali folyamatot rekonstruáljuk.

A külföldi intézmények közül a londoni Public Record Office-ban és a washingtoni National Archivesban, valamint a bloomingtoni és a jyväskyläi egyetemi könyvtárban, a magyar közgyűjtemények közül a Magyar Országos Levéltárban, a Politikatörténeti Intézet Levéltárában és Könyvtárában, a Magyar Rádió Archívumában, az Országos Széchényi Könyvtárban, a Magyar Tudományos Akadémia Könyvtárában, a Külügyminisztérium Könyvtárában és a Magyar Nemzeti Múzeum Fényképtárában folytattam kutatásokat. Valamennyi intézményben nagy fokú segítőszándékkal találkoztam, amiért itt is hálás köszönetemet fejezem ki. Külön köszönettel tartozom azoknak a kollégáimnak – Englert Györgynek, G. Vass Istvánnak, Hornyák Árpádnak, L. Balogh Béninek, Olti Ágostonnak, Szűcs Lászlónak és Vincze Gábornak –, akik még meg nem jelent munkáikat bocsátották rendelkezésemre. A sajtóanyag feltárásában emellett segítségemre voltak budapesti és egri szeminaristáim is, akikkel a 2005/2006-os tanév tavaszi félévében a párizsi békeszerződéssel foglalkoztunk.

I. Hadicélok és békeelképzelések a második világháború időszakában

A magyarok

Magyarország két világháború közötti külpolitikája az 1920-as trianoni békeszerződésben elveszített területeinek minél teljesebb visszaszerzésére irányult. 1938 és 1941 között ez a törekvés részleges sikerrel járt. Három és fél év alatt a magyar állam területe négy lépcsőben 93 ezer km2-ről 171 ezer km2-re, lakosságának száma pedig 9,3 millióról 14,6 millióra nőtt.

Elsőként az 1920-ban Csehszlovákiának ítélt északi területek déli sávjának visszacsatolására került sor 1938 őszén. Ennek alapja az 1938. szeptember 29-én Németország, Olaszország, Nagy-Britannia és Franciaország által aláírt müncheni egyezmény volt, amelynek záradéka előírta, hogy a magyar és a csehszlovák kormánynak három hónapon belül meg kell egyeznie a magyar kisebbséggel kapcsolatos vitás kérdésekben. A magyar–csehszlovák tárgyalások 1938. október 9-én kezdődtek Komáromban. Miután nem sikerült megállapodni, Anglia és Franciaország pedig kinyilvánította érdektelenségét, német–olasz döntőbíráskodásra került sor. Az 1938. november 2-án Bécsben meghozott határozat (első bécsi döntés) értelmében 11 927 km2-nyi terület került vissza Magyarországhoz 1 millió 60 ezer főnyi lakossággal. Az 1938-as és az 1941-es magyar népszámlálás szerint a lakosság 84%-a, az 1930-as csehszlovák népszámlálás szerint viszont csak 59%-a volt magyar anyanyelvű, illetve nemzetiségű. E nagy különbség részben az időközben lezajlott népmozgásokkal, részben a bizonytalan vagy kettős identitású népcsoportok alkalmazkodásával, továbbá a népszámlálások eltérő technikájával magyarázható.3

Dél-Szlovákia után Kárpátalja visszacsatolása következett. Ez úgy vált lehetővé, hogy 1939 tavaszán, amikor Németország annektálta Cseh- és Morvaországot, Hitler Magyarországnak juttatta ezt a területet. A magyar hadsereg 1939. március 15. és 18. között vette birtokba az Északkeleti-Kárpátok hegyes vidékét, ugyanakkor, amikor a Szlovák Köztársaság is megalakult. E terület nagysága ismét 12 ezer km2-t, lakóinak száma pedig közel 700 ezer főt tett ki. Eltérően azonban az 1938-as területgyarapodástól, az itt élők túlnyomó többsége nem magyarnak, hanem ruszinnak (72%) vallotta magát.

A magyar anyanyelvűek aránya nem tett ki többet 10%-nál (1941-es magyar adat), illetve 5%-nál (1930-as csehszlovák adat).4

A történelmi és a trianoni Magyarország nemzetiségei 1920-ban

A háború kitörését követően a magyar kormány külpolitikáját két alapelv vezérelte: a nagyhatalmak fegyveres konfliktusától való távolmaradás, azaz az ország semlegességének megőrzése és ütőerejének megóvása a háború végéig, valamint a revíziós politika kiteljesítése. Ez utóbbin belül a legfontosabbnak mindenki szemében Erdély tűnt. Erdély egy részének visszaszerzésére 1940 nyarán teremtődött meg a lehetőség. 1940. június 26-án a Szovjetunió ultimátumban követelte Romániától Besszarábia és Észak-Bukovina visszaadását. A magyar kormánynak ezzel egyidejűleg tudomására hozta, hogy elképzelhetőnek tart egy Románia elleni közös katonai akciót. Ezt megelőzendő Hitler beleegyezett a magyar–román határ módosításába. Ennek érdekében július végén a román vezetést kétoldalú tárgyalások megkezdésére szólította fel.

A román–magyar tárgyalások 1940. augusztus 16-án kezdődtek Turnu Severinben. Mivel ezek eredménytelenül végződtek, ismét német–olasz döntőbíráskodásra került sor. Az eredményt 1940. augusztus 30-án, újfent Bécsben (második bécsi döntés) hirdették ki. Ennek alapján Magyarország 43 ezer km2-nyi területet kapott vissza 2,5 millió lakossal. Az 1941-es magyar népszámlálás szerint a lakosság 52%-a magyar, 39%-a román, közel 2%-a német s mintegy 5%-a egyéb anyanyelvű volt. Az 1930-as román statisztika ezzel szemben 49%-os román, 38%-os magyar, közel 3%-os német és csaknem 10%-os egyéb nemzetiségű lakost mutatott ki. Ennek alapján valószínű, hogy a magyarok – ha nem is abszolút, de – mindenképpen relatív többséget alkottak. A magyar állampolgárrá vált románok száma azonban így is felülmúlta az 1 milliót, míg a Dél-Erdélyben maradt magyarok száma 400 ezer fő körül mozgott.5 A visszavonuló román és a bevonuló magyar alakulatok, illetve a helyi lakosság között több alkalommal került sor kisebb – olykor halálesetekkel is járó – összetűzésekre. A magyar katonaság ezek közül legalább hármat indokolatlan kegyetlenséggel torolt meg. A Szilágyippen, Ördögkúton és Omboztelkén kivégzett románok száma meghaladta a kétszázat.6

1940 őszétől Magyarország számára Jugoszlávia maradt az egyetlen olyan szomszédos állam, amelyre az önállóságát egyre inkább elvesztő magyar külpolitika valamennyire esetleg még számíthatott. 1940. december 12-én ilyen reményeket táplálva írták alá Belgrádban az úgynevezett jugoszláv–magyar „örökbarátsági” szerződést, amely a két ország közötti határvitával mint pillanatnyilag időszerűtlen üggyel nem foglalkozott. A két ország közötti közeledés azonban csak rövid ideig tarthatott. Az 1941. március 27-i németellenes belgrádi politikai fordulat után Hitler elhatározta Jugoszlávia lerohanását, és ebben Bulgária és Olaszország mellett Magyarország részvételét is igényelte. Az alternatíva, amely előtt Teleki Pál miniszterelnök és az egész magyar politika állt, ezek után a következő volt: engedni Hitler követelésének, és ezáltal kiteljesíteni a revíziót, viszont elveszíteni a Nyugat jóindulatának maradékát; vagy ellenállni, s ezáltal kitenni az országot a német megszállás veszélyének, viszont megőrizni a szövetségesek rokonszenvét. Ezzel a súlyos helyzettel szembekerülve az 1941. április 3-ára virradó éjjelen Teleki Pál főbe lőtte magát. Tettét figyelmeztetésnek szánta, amellyel azonban az események folyásának más irányt már nem adhatott. Bizonyos formai feltételekhez kötve halála előtt maga is a támadáshoz való csatlakozás mellett szavazott, s ezt Horthy Miklós és Bethlen István is helyeselte. A magyar honvédség április 11-én lépte át a magyar határt, miután előző nap Zágrábban kikiáltották az önálló Horvátországot, s ezzel Jugoszlávia megszűnt létezni. Bár néhány magyar alakulat tűzharcba keveredett visszamaradt szerb fegyveresekkel, a soknemzetiségű jugoszláv hadsereg gyors felbomlása miatt erős ellenállást sehol sem kellett leküzdeni.

A katonai részvételért cserébe Magyarország visszakapta Bácskát, a baranyai háromszöget és a Muraközt, összesen 11 és fél ezer km2-nyi területet. A visszakerült részek összesen 1 millió 30 ezer fős lakosságából a magyar adatok szerint a magyarok részaránya 39%-ot, a németeké 17%-ot és a délszlávoké 38%-ot tett ki. A jugoszláv népszámlálás szerint viszont a magyarok hányada csak 30%-ot ért el, míg a délszlávoké együttesen meghaladta a 43%-ot. A berendezkedő magyar uralom ellen – eltérően a többi visszacsatolt területtől – a Délvidéken érdemleges ellenállás bontakozott ki. A szabotázsakciók és más diverzáns cselekmények miatt a magyar hatóságok statáriális bíráskodást vezettek be, majd 1942 januárjában a fegyveres erők összehangolt „partizánvadász razziát” rendeztek. Ennek során Újvidéken és környékén több mint 3000 ártatlan polgári lakost – zömmel zsidókat és szerbeket – öltek meg. A felelősökkel szembeni erélytelensége is hozzájárult ahhoz, hogy 1942. március 7-én a kormányzó felmentette tisztségéből Bárdossy László miniszterelnököt.7

Az 1938 és 1941 között visszaszerzett, illetve visszakapott területek nagysága együttesen meghaladta az 1920-as területi veszteségek több mint felét, illetve – Horvátországot is beszámítva – több mint harmadát. A közel 5 millió régi-új állampolgár mintegy fele a magyar, 20%-a a román, 10%-a a ruszin, 8–9%-a a délszláv, a többi pedig a német és a szlovák nemzetiséghez tartozott. Homogén nemzetállamból Magyarország ezzel ismét jelentős, az összlakosság 21%-át kitevő nemzetiségi népességgel rendelkező országgá vált.8

Az 1938 és 1941 közötti revíziós sikerek a magyar lakosságot örömmel töltötték el, és sokakban ébresztettek reményt további területek visszaszerzésére. Ez alól a politikai és a katonai elit sem tudta kivonni magát. Werth Henrik, a honvéd vezérkar főnöke 1941 nyarán ismételten azzal próbálta a kormányt és a kormányzót a Szovjetunió elleni háborúhoz való csatlakozásra rábírni, hogy annak jutalmaként „biztosan visszakapjuk a történelmi Magyarország egész területét”.9 A második bécsi döntés után megalakult Erdélyi Párt 1941. május 28-i nagygyűlésén elfogadott programja kimondta, hogy „A Kárpátok koszorúzta ezeréves magyar földet magyar élettérnek tekintjük, és legelső kötelességünknek azt tartjuk, hogy ezen a földön minden magyar számára otthont, munkát, kenyeret és magyar műveltséget biztosítsunk”.10 Bárdossy László miniszterelnököt, noha Werth túlbuzgóságát többször mérsékelni igyekezett, hasonló attitűd jellemezte. 1941 márciusában félreérthetetlenül Hitler értésére adta, hogy Magyarország – elsősorban Erdélyben – további területeket remél. Ennek fejében biztosította a Führert Magyarország Németország iránti hűségéről.11

Magyarország területgyarapodásai 1938 és 1941 között

Jegyzetek

1 Vagyis a Champs-Élysées-n.

2 Illyés Gyula: Franciaországi változatok. Öt hét Párizsban. In uő: Szíves kalauz. Budapest, 1974, Szépirodalmi, 435–442. Újraközli Az „Állj fel” torony árnyékában. Magyarok francia földön. Szerk. A. Szabó Magda, Ablonczy László. Veszprém, 2003, Új Horizont, 329–334.

3 Sallai Gergely: Az első bécsi döntés. Budapest, 2002, Osiris. Statisztikai adatok a 146. oldalon.

4 Fogarasi Zoltán: A népesség anyanyelvi, nemzetiségi és vallási megoszlása törvényhatóságok szerint 1941-ben. Statisztikai Szemle, 1944. 1–28. és Amerikai béketervek a háború utáni Magyarországról. Az Egyesült Államok Külügyminisztériumának titkos iratai 1942–1944. Szerk. Romsics Ignác. Gödöllő, 1992, Typovent, 200–202.

5 L. Balogh Béni: A magyar–román kapcsolatok 1939–1940-ben és a második bécsi döntés. Csíkszereda, 2002, Pro-Print. Statisztikai adatok a 311. oldalon.

6 Illésfalvi Péter: Atrocitások az 1940-es erdélyi bevonulás során. Rubicon, 2005/6. 33–38.

7 A. Sajti Enikő: Délvidék 1941–1944. Budapest, 1987, Kossuth, 128–167.

8 Fogarasi Zoltán: i. m. 1–20.

9 Magyar történeti szöveggyűjtemény 1914–1999. I–II. köt. Szerk. Romsics Ignác. Budapest, 2000, Osiris, I. köt. 332.

10 Magyarországi pártprogramok 1919–1944. Szerk. Gergely Jenő, Glatz Ferenc, Pölöskei Ferenc. Budapest, 1991, Kossuth, 526.

11 Hitler hatvannyolc tárgyalása 1939–1944. I–II. köt. Szerk. Ránki György. Budapest, 1983, Magvető, 259. Vö. Pritz Pál: Bárdossy László. Budapest, 2001, Elektra Kiadóház.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0