VICTORIA AVEYARD

MAGYAR NYELVEN

EDDIG MEGJELENT MŰVEI:

A kettétört birodalom

A kettétört kard

VÖRÖS KIRÁLYNŐ SOROZAT:

Vörös Királynő

Üvegkard

A király ketrece

A háború vihara

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Victoria Aveyard: Fate Breaker

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2024

Fordította: Hári Katalin

Copyright © 2024 by Victoria Aveyard

Map © & ™ 2024 Victoria Aveyard

Hungarian translation © Hári Katalin, 2025

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Sasha Vinogradova

Térkép: Francesca Baraldi

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István, Varga Virág

ISBN 978-963-566-707-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

1. A HÁTRAHAGYOTTAK

Charlon

2. HALÁL, VAGY VALAMI ANNÁL IS ROSSZABB

Andry

3. CSAK HOGY ÉN ÉLHESSEK

Corayne

4. AZ OROSZLÁN

Erida

5. TEDD LE AZ ÁGAT

Corayne

6. FARKAS A KAPUKNÁL

Erida

7. KÉT SZÍV, AMELY EGY RITMUSRA VER

Domacridhan

8. RÓKA ÉS ÁJTATOS MANÓ

Charlie

9. SAS ÉS VARJÚ

Andry

10. AZ ELSŐ A KORONA

Erida

11. AHOL A LELKEK EGYÜTT VANNAK

Corayne

12. A BIKA, A KÍGYÓ ÉS A HURRIKÁN

Domacridhan

13. A HALOTT HATTYÚ

Erida

14. MEGÍRT SORSOK

Sorasa

15. KIÉRDEMELNI A HALÁLT

Domacridhan

16. ELÉGNEK KELL LENNIE

Charlon

17. KEGYELEM

Corayne

18. AZ OROSZLÁN FOGAI

Sorasa

19. A BIRODALOM ÁRA

Erida

20. KÖVEK VÁROSA

Corayne

21. ÉRTÉKES RAKOMÁNY

Corayne

22. AZ ŐSI MAGNA VÉRE

Corayne

23. NAPFÉNY AZ ESŐBEN

Andry

24. A VÁLASZTOTT ÚT

Sorasa

25. EGY ISTEN BŐRÉBEN

Erida

26. TÖRÖTT PAJZS

Corayne

27. A LEHETŐ LEGROSSZABB

Charlon

28. A FOLYÓ

Erida

29. GYÖKEREK ÉS SZÁRNYAK

Domacridhan

30. A REMÉNY GYÖTRELME

Sorasa

31. AZ ELSŐ SEREG

Andry

32. KIRÁLYNŐHÖZ ILLŐ AJÁNDÉK

Erida

33. ÉBER ÁLOM

Corayne

34. AMIT VÁLASZTOTTÁL

Domacridhan

35. MEGVAKÍTVA

Erida

36. AMI A KIS DOLGOKAT ILLETI

Charlon

37. VELEM

Andry

38. AZ ISTENEK VÁLASZOLNAK

Corayne

39. SZELLEMEK

Domacridhan

40. KÉT TŰZ KÖZÖTT

Sorasa

41. BIRODALMAK ÖSSZECSAPÁSA

Erida

42. A HALHATATLAN SÍRBOLT

Domacridhan

43. VÉRBŐL KIHAJTOTTRÓZSÁK

Andry

44. NÉVTELENÜL

Corayne

45. HAMVAK KIRÁLYNŐJE

Erida

46. KÖVETELD A VÉGZETED

Corayne

UTÓSZÓ

Kicsivel később

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A sötétségben kóborlóknak, akik sosem veszítik el a reményt, és a tizennégy éves önmagamnak, aki ezt a történetet kereste.
Végre megtaláltam.

1.
A HÁTRAHAGYOTTAK

Charlon

Egy bukott pap az istenei nevét sorolta, és imádkozott egyikhez a másik után.

Syrek. Lasreen. Meira. Pryan. Immor. Tiber.

Ajka hangtalanul mozgott, nem mintha ez számított volna. Az istenek így is, úgy is hallják. De vajon meghallgatnak-e?

A templomi évek alatt Charlie időnként eltűnődött, az istenek valóságosak-e. Vagy, hogy a Vigilián túli birodalmak még mindig léteznek-e, és most is ott várakoznak egy zárt ajtó túloldalán.

A választ mostanra jól tudta. Már-már felfordult a gyomra tőle.

Az istenek valódiak, a távoli birodalmak pedig itt vannak.

Meer a sivatagban, az oázist elárasztó húrszállal. A Hamvak földje a templomnál, és a mélyből felmasírozó hullahadsereg.

Most pedig Infyrna, tüze a szeme előtt perzselte porrá az egész várost.

Átokverte lángok csaptak magasra a fekete égen, hiába ostromolta süvítő hóvihar a füstöt. A Lángoló Birodalom felemésztette Gidastern városát, és most a hadseregük elpusztításával fenyegetett.

Charlie a viharvert sereg soraiból nézte, a harcosok körülötte egytől egyig elborzadva meredtek előre. Korosok és halandók, jydi fosztogatók meg trecki zsoldosok. A rendtagok úgyszintén. Mindenki arcán egyöntetű rettegés tükröződött.

Ettől még támadásba lendültek, harci kiáltásukba belerázkódott a sűrű füst és a szakadó hó.

Mindenki a várost, a húrszálat, a pokol lángjait vette célba.

Kivéve Charlie.

A nyeregben ülve áthelyezte a testsúlyát. Már sokkal kényelmesebbnek érezte, mint egykor. Ettől még sajgott mindene, a feje majd széthasadt. Szinte vágyta a megkönnyebbüléssel kecsegtető könnyeket. Vajon felforrnának vagy megfagynának? Charlie eltűnődött, ahogy a látszólag kettétörés szélén álló világot figyelte.

A hóvihar, a tomboló tűz. A korosok és jydik egyként felhangzó csatakiáltása. Pengtek a halhatatlan íjak, csörgött a trecki acél. Kétszáz ló dübörgött keresztül a kopár mezőn, rohamuk Gidastern lángoló kapuit célozta.

Charlie szerette volna összeszorítani a szemét, de nem ment.

Ennyivel tartozom nekik. Ha harcolni nem tudok, legalább azt lássam, ahogy ők harcba szállnak.

Elakadt a lélegzete.

Lássam, ahogy meghalnak.

– Bocsássák meg az istenek! – suttogta.

Hirtelen súlyosnak érezte a tollakkal és tintákkal teli nyeregtáskát. Ezek voltak az ő igazi fegyverei.

És e pillanatban teljességgel hasznavehetetlenek.

Így visszatért az egyetlen fegyverhez, amije még maradt.

Az ima lassan érkezett meg hozzá, egy másik élet elfelejtett szegletéből.

Az adirai búvólyukat megelőző életből. Mielőtt ellenszegültem Vigilia összes királyságának, és tönkretettem a jövőmet.

Ahogy a szöveget mormolta, az emlékek éles késként vágtak bele. A műhelye a Pap Keze alatt. A pergamen illata a kőépület nyirkos helyiségében. Az érzés, ahogy a bitófa kötele a nyakához ér. Az arcát cirógató kéz melege, a hegek Garion kezén, melyeket jobban ismert, mint bármit a világon. Charlie gondolatai elidőztek Garionnál, az utolsó találkozásukon. Még mindig fájt, a seb sosem gyógyult be igazán.

– Megszabadító Fyriad – folytatta, megnevezve Infyrna istenét. – Tisztító tüzed szabadítson meg minket bűneinktől, és söpörjön el minden gonoszt e földről!

A szavak természetellenesen hatottak a szájából. De legalább ennyit megtett. Ennyit tehetett a barátaiért. A birodalomért.

Mindössze ennyit tehetek, konstatálta keserűen, miközben figyelte a csatába vágtató sereget.

– Tiber felszentelt papja vagyok, szolgája az istenek csarnokának, ezért kérem az isteneket, hallják meg a hangom, mintha a saját…

Ekkor ugató üvöltés hasított villámcsapásként a levegőbe, és Charlie lova nyomban hátrahőkölt.

A mező túloldalán a város kapui megroggyantak, és valami belülről verte őket. Valami nagy és erős, vagy számos kisebb, melyek úgy süvöltöttek, mint egy kísérteties farkasfalka.

Charlie rémülten döbbent rá, hogy nem áll messze az igazságtól.

– Az istenekre – átkozódott.

A rendtagok és a seregük egy pillanatra sem torpantak meg, az emberek fala rendületlenül vágtatott előre. Egyenesen a lángokba – és a mögöttük várakozó szörnyek felé. Ekkor a kapuk összeomlottak, és olyan pokoli lényeket fedtek fel, amilyeneket Charlie csak a szent szövegekben látott.

Lobogó gerinc, hamuszürke árnyék.

– Démonkopók – suttogta Charlie.

A szörnyetegek félelem nélkül vetették magukat a seregre. A testük lángolt, a tűz a bundájukból éledt, aránytalanul hosszú lábuk szénfekete volt. A hó sistergett égő testükön, gőzfelhők szálltak fel róluk. A szemük is forró széndarabokként izzott, tágra nyílt szájukból hullámokban tört fel a forróság.

A szövegek közel sem olyan rémületesek, mint a valóság, állapította meg Charlie tompán.

Az ősi templomi könyvek lapjain a démonkopók otrombák és kicsik voltak, torz testük lángolt. Nem efféle halálos, egy lónál is nagyobb vágtázó farkasok fekete tépőfogakkal és metsző karmokkal.

A szövegek azonban egy másik dologban is tévedtek.

A démonkopókat meg lehet ölni, döbbent rá Charlie, miközben végignézte, ahogy az egyik hamuvá porlad Domacridhan kardjának suhintása nyomán.

Noha halványan és betegesen, de mégis valamiféle remény éledt a bukott papban. Charlie lélegzet-visszafojtva nézte, ahogy a rendtagok átküzdötték magukat a kopókon, az égő város belseje felé.

Nem maradt utánuk más, csak a visszhangok, és Charlie.

Gyötrelmes volt az üres kapuk látványa, ahogy kidüllesztett szemmel próbálta követni a bent zajló eseményeket.

Vajon megtalálták a húrszálat? – latolgatta Charlie. – A démonkopók a védelmükbe vehették a húrszálat? Taristan is itt lehet még, vagy már megint elkerültük?

Vajon mind egy szálig odavesznek, és rám hagyják a birodalom megmentését?

Az utolsó gondolatba beleborzongott. Mind a maga, mind a világ érdekeit tekintve.

– Csak nem – bukott ki belőle hangosan.

Lovának nyerítése érkezett feleletként.

Charlie megveregette a nyakát.

– Köszönöm a bizalmat.

Ismét Gidastern városára emelte a tekintetét, ahol több ezer ember otthona aljasodott lángoló temetővé. És meglehet, kelepcévé.

Charlie elkezdte harapdálni az ajkát. Ha Taristan még ott van, mint ahogy azt gyanították, mi lesz a rendtagokkal? Mit tehet Corayne?

Még szinte gyerek, és közben a világ súlya nehezedik a vállára, dühöngött magában. És itt vagyok én, egy felnőtt férfi, aki arra vár, hogy vajon Corayne élve megússza-e.

Nyomban elvörösödött, és nem a hőség miatt. Tiszta szívből azt kívánta, bárcsak visszatarthatta volna a lányt a csatától. Arca megvonaglott, a bűntudat tőrként döfődött a szívébe.

Ettől sehogy se tudtad volna megmenteni.

Ekkor egy hang rázta meg a várost, egyetlen rekedt sivítás. Egyként tört fel, de több szájból érkezett, és egyszerre volt emberi és másvilági. Akár a lélekharang. Charlie túlságosan is jól ismerte ezt a hangot. Ugyanez hangzott fel a templomnál a dombok közt, az élőhalott horda torka mélyéről.

A hullahadsereg maradéka itt van, hasított belé a felismerés. A hamuföldiek, Taristan serege.

Fürge ujjai hirtelen rázárultak a kantárszárra, és jóformán vasmarokkal szorították azt.

– A francba a lángokkal, meg a kopókkal, meg a hullákkal! – morogta Charlie, miközben hátralendítette a köpenyét, hogy karja szabadon mozoghasson. Egyik keze a rövid kardja után nyúlt. – És a francba velem is!

Rántott egyet a kantárszáron, mire a lova meglódult előre, majd vágtatni kezdett. A szíve majd kiugrott a helyéről, egyszerre dübörgött a hamuszürke mezőt átszelő paták dobogásával. A hóvihar örvénylett felette, a lángok vörösre festették a felhőket az égen, az egész világ pokollá változott. Charlie pedig egyenesen a közepébe vágtatott.

Feltűnt előtte az átjáró, mögötte az utcák lángokban álltak. Egy út tárult fel a bukott pap előtt, szinte hívogatta.

Ennél rosszabb már legalább nem lehet, futott át az agyán.

Ebben a pillanatban valamiféle lüktetést érzett az égen, a felhők mögül, mintha egy óriási szív dobogását hallotta volna.

Charlie megdermedt a nyeregben.

– Baszki!

A sárkány bömbölése egy földrengés erejével rázta meg az eget. Charlie lova nyerítve felágaskodott, mellső lába tehetetlenül kapálta a levegőt. A bukott papnak minden akaraterejére szüksége volt, hogy a nyeregben maradjon. Kardja a földre zuhant, elnyelte a hamu és a hó. Tágra nyílt szemmel meredt az égre, képtelen volt elfordítani a tekintetét.

A hatalmas szörnyeteg a város felett előtört a felhők közül, vörös és fekete ékkőpikkelyekkel borított teste ragyogott a rajta táncoló lángok fényétől. A sárkány, Tiber istenség és Irridas tündöklő birodalmának szüleménye, ide-oda tekergett. A Vakító Birodalom, Charlie pontosan emlékezett rá a szent szövegekből. Egy arannyal és ékkövekkel teli kegyetlen hely megannyi szörnyűséggel, melyeket a kapzsiság tett tönkre.

Tűz gyűrűzött ki a sárkány állkapcsai közül, karmai fekete acélként csillogtak. Forró széllökés söpört végig a falakon, hó és hamu kavargott utána, és magával hozta a sárkány véres, rothadó szagát. Charlie csak elképedve bámulta, ahogy a húrszálverte szörnyeteg óriási robajjal földet ér a városban, majd bástyák és templomtornyok omlanak a nyomában.

Charlie tolla megannyi sárkányt keltett életre az évek alatt, megmintázta a lángot, a pikkelyeket, a karmokat, a tépőfogakat. Denevérszárnyakkal, kígyószerű farokkal. Akárcsak Infyrna kopói esetében, a valóság most is sokszorosan iszonyatosabb volt.

Nincs kard, amelyet forgatni lehetne egy efféle démon ellenében. Nincs semmi, amit egy halandó tehetne egy távoli birodalom sárkánya ellen.

Még a hősök sem élhetnek túl egy efféle dolgot.

Talán még a gonoszok sem.

Én pedig semmiképpen.

A szégyenérzettől elszorult a torka, félő volt, hogy kiszorítja az életet Charlon Armontból.

Azonban sem egész Vigilia, sem az összes többi birodalom együttvéve nem tudta volna rávenni, hogy még egy lépést tegyen előre.

Az áhított könnyek végre megindultak, amennyire égették arcát, épp annyira érezte fagyosnak őket. A kantár megrándult a kezében, és elhúzta lovát a város felől, a húrszáltól, a rendtagoktól. A világvége kezdetétől.

Már csak egyetlen kérdés maradt.

Milyen messzire juthatok, mielőtt a vég engem is elér?

***

Élete huszonhárom éve alatt Charlie még sosem érezte magát ennyire egyedül. Még a bitófa sem tűnt ennyire kilátástalannak.

Beesteledett, mire valahára kikeveredett a hóviharból és a hamufelhőkből. A füst szaga azonban úgy beleivódott a bőrébe, mintha beleégett volna.

– Megérdemlem – motyogta Charlie maga elé. Ismét végigsimította az arcát, hogy letörölje régen felszáradt könnyeit. Kivörösödött szeme égett, akárcsak az összetört szíve. – Megérdemlek minden szörnyűséget, ami az utamba kerül.

Lova nagyokat fújtatott, az állat horpasza gőzölgött a hideg levegőben. Kimerültségében visszavett a tempójából, mire Charlie készségesen megállásra fogta. Minden kecsességet mellőzve lesiklott a nyeregből. Lába elgémberedett és sajgott.

Nem ismerte úgy Vigilia térképét, mint Sorasa vagy Corayne, de Charlie szökevény volt, nem bolond. A legtöbbeknél jobban tudott tájékozódni. Fanyalogva előhúzott egy térképet a nyeregtáskájából, és hunyorogva kitekerte a pergament. Jó néhány kilométerre volt még a Kastélyligettől. Ha elnézett előre, a hatalmas erdő bekebelezte a távoli látóhatárt, fekete falként nyújtózkodott az ezüstös hold alatt.

Mehetne tovább keletre a ligetbe, a sűrű növényzet elrejti, ha bárki üldözőbe venné. Adira az ellenkező irányba feküdt, messze nyugatra, ellenséges vidéken túl. Eszébe jutott a kis műhelye az egykori templom alatt. Benne a tollak, a tinta, a bélyegzők és a viaszpecsétek.

Ott biztonságban leszek, Charlie jól tudta. Amíg eljön a vég. A hódítók buknak el utolsónak.

Sajnálatos módon az odavezető út szerfelett közel kanyargott Ascalhoz. Viszont fogalma sem volt, hova máshová mehetne. Túlságosan is sok út közül választhatott.

– Nem tudom – morogta a lova felé fordulva.

Az állat nem reagált, már mélyen aludt.

Charlie elfintorodva nézte, majd feltekerte a térképet. Nekilátott átnézni a holmiját és a még érintetlen ennivalót tartalmazó nyeregtáskákat. Elég, konstatálta, szemügyre véve az ellátmányt. Elég a következő városig, sőt, még tovább is.

Nem kockáztatta meg, hogy tüzet rakjon. Charlie még azt is kétségbe vonta, hogy képes lenne tüzet csiholni. Szökevény éveit többnyire városokban töltötte, nem a vadonban. Jobbára akadt egy roskatag fogadó vagy pince, ahol hamisított leveleit és hamis pénzét a kezében szorongatva megalhatott.

– Én nem vagyok Sorasa, sem Andry vagy Dom – dünnyögte, és azt kívánta, bárcsak valamelyik rendtag vele lenne.

Még Sigilnek is örült volna, aki egy zsák aranyért maga vinné őt a bitófa elé.

Még Corayne is megtenné, aki épp olyan gyámoltalan lenne egyedül a téli vadonban, mint Charlie.

Mérgelődve összébb húzta magán a köpenyét. A füstös szag alatt még érezni lehetett Volaska illatát. Jófajta gyapjú, kiömlött gorzka, és a rég maga mögött hagyott trecki kastélyt betöltő, ropogó tűz melege.

– Semmi értelmeset nem tudok csinálni idekint.

Jólesett beszélni, még ha nem is volt kihez szólni.

– Meglehet, ők hallanak – folytatta, és közben gyászosan felnézett a csillagokra. Úgy érezte, gúnyolódnak rajta. Ha valamiképp egytől egyig lesöpörhette volna őket az égről, megtette volna. Ehelyett felrúgta a port, nyomában kavicsok és hullott levelek repültek szerteszét.

A szeme ismét égett. Ezúttal a rendtagok jutottak az eszébe, nem a csillagok. Corayne, Sorasa, Dom, Sigil, Andry. Még Valtik is. Mindenki, akit hátrahagyott. Mindenki, aki porrá égett.

– Szellemek, mindnyájan – suttogta összeszorított foggal, és közben könnyes szemét törölgette.

– Jobb, ha az ember gyáva, mint ha szellem.

A hideg nyomban végigfutott Charlie hátán, kis híján felborult ijedtségében – és mert nem akart hinni a fülének.

Charlie úgy ismerte ezt a hangot, mint a saját tollait és kézzel gondosan megmunkált pecsétjeit. Pergő, dallamos hang volt, a paramont szavakat enyhe madrentin akcentus színezte. Egykor Charlie egy tőrt rejtő selyemhez hasonlította. Lágy és mégis veszélyes volt, gyönyörű, de csak amíg az akart lenni.

Charlie nagyokat pislogott, hálás volt a holdfényért. Ezüsttel borította be a világot, Garion sápadt arcát pedig hófehérré változtatta. Göndör, sötétbarna fürtjei a homlokára omoltak.

A bérgyilkos alig néhány méterre állt tőle, biztos távolságra, egy hosszú, keskeny tőr lógott az oldalán. Charlie a fegyvert is ismerte, a könnyű eszközt gyors mozdulatokra és fürge hárításokra tervezték. A Garion tunikájának belsejébe rejtett bronztőr volt az, amely a valódi veszélyt jelentette. A minden amhara által magánál hordott kicsi fegyver, Vigilia legkiválóbb és leghalálosabb bérgyilkosainak védjegye.

Charlie levegőt is alig kapott, nem hogy meg tudott volna szólalni.

Garion tett egy lépést felé, szökellő járása könnyed és halálos volt.

– Nem mintha gyávának tartanálak – tette hozzá Garion, kesztyűbe bújtatott keze mentegetőzőn a magasba lendült. – Vannak bátor pillanataid, ha elszánod magad. Amúgy meg hányszor is kerültél már bitófára? Háromszor? – A bérgyilkos az ujjain számolta az alkalmakat. – És még egyszer sem hugyoztad össze magad.

Charlie nem mert megmozdulni.

– Csak álom vagy – suttogta, és imádkozott, hogy a látomás ne tűnjön el.

Ha nem is valódi, azért remélem, még marad egy kicsit.

Garion csupán elmosolyodott, fehér fogai kivillantak. Sötét szeme csillogott, ahogy megint egy kicsivel közelebb oldalgott.

– Mindig is értettél a szavakhoz, pap.

Ahogy lassan kifújta a levegőt, Charlie dermedt ujjaiba halványan visszatért az élet.

– Nem futamodtam meg. Bevágtattam a városba, és elégtem a többiekkel együtt, nem igaz? Meghaltam, te pedig…

A bérgyilkos félredöntötte a fejét:

– Akkor én jelentem számodra a mennyországot?

Charlie vonásai eltorzultak. Arca vörösen lángolt a hideg levegőben, szeme könnyektől égett, látása elhomályosodott.

– Vonakodom beismerni, de mérhetetlenül elcsúfít, amikor sírsz, drágám – érkezett a megjegyzés Garion elmosódott alakja felől.

Nem valódi, már kezd elhalványulni, csak egy álom az álomban.

Ettől csak még jobban záporoztak a könnyei, míg már a hold fénye is káprázattá vált.

Garion azonban nem tűnt el. Charlie érezte a férfi testének melegét, és ahogy egy kesztyűs kéz érdesen végigsimítja az arcát. Charlie gondolkodás nélkül megragadta a kezet. Tapintása még a finom bőr és szőrme alatt is ismerősen hatott.

Charlie nagyokat pislogott, majd ismét Garionra emelte tekintetét. A bérgyilkos sápadtnak tűnt a holdfényben, szeme sötét, de ragyogóan életteli volt. És valódi. Egy pillanatra megállt az idő a birodalomban. Még a szél zúgása is abbamaradt a fák között, és a két férfi minden aggodalma köddé vált.

A pillanat hamar elmúlt.

– Merre voltál? – förmedt rá durván Charlie, és közben eleresztette Garion kezét. Tett egy lépést hátra, és próbálta elnyomni közel sem méltóságteljes szipogását.

– Mármint ma? – Garion vállat vont. – Nos, először is végignéztem, berontasz-e egy lángoló városba. Rendkívül hálás vagyok, hogy végül nem tetted. – Erre elvigyorodott. – Legalább a hőssé válás nem vette el a maradék eszed.

– Hős – fröcsögte Charlie. Ismét a sírás kerülgette. – Egy hős bement volna Gidasternbe.

Garion arcáról nyomban lefagyott a mosoly.

– Egy hős mostanra halott lenne.

Halott, épp, ahogy a többiek. Charlie arca megvonaglott, a szégyenérzet tőrként vájt a szívébe.

– És merre jártál a mai napot megelőzően? – szegezte neki a kérdést Charlie. – Hol voltál az elmúlt két évben?

Garion elvörösödött, de nem moccant.

– Esetleg megunhattam, hogy folyton megmentselek a bitófa alól?

– Mintha az bármikor nehezedre esett volna.

Charlie túlságosan is jól emlékezett az utolsó alkalomra. A durva kötél érzetére a nyaka körül, és ahogy lábujjai kapirgásszák az emelvény fapadlóját. A csapóajtóra, amely bármelyik pillanatban eltűnhetett a lába alól. És a tömeg közt Garionra, aki arra várt, hogy megmentse.

– Az utolsó csak egy szaros kis helyőrség volt, a szamaraknál is ostobább katonákkal – morogta Charlie. – Még ki sem pirosodtál.

A bérgyilkos vállat vont, az emlék láthatóan büszkeséggel töltötte el.

Ettől Charlie csak még jobban felbőszült.

– Hol voltál?

Esdeklő szavai megültek közöttük. Garion végül leszegte a tekintetét, és fényesre suvickolt csizmáját méregette.

– Figyeltem Adirát, amikor csak tudtam – fogott bele halkan, kissé komor hangon. – Két megbízás között, ha a széljárás és az idő kedvező volt. Számos alkalommal elmentem egészen a kövezett útig. És mindig füleltem, mik a hírek. Én nem… én nem tűntem el.

Charlie nagyot szippantott a hideg levegőből.

– Számomra eltűntél.

Garion ismét a bukott papra emelte a tekintetét, arca hirtelen megfeszült.

– Mercury figyelmeztetett. Ilyet csak egyszer tesz.

Az amharák mesterének, a birodalom egyik leghalálosabb emberének említésére nyomban lehiggadtak mindketten. Ezúttal Charlie vette szemügyre a cipőjét, és közben lábával feszélyezetten a földet kotorgatta. Annyira még ő sem volt bolond, hogy ujjat húzzon lord Mercuryval, vagy kockáztassa a haragját. Garion épp elég történetet mesélt neki bukott amharákról. Sorasa maga volt minderre az élő példa. Sorasa sorsa így is mindenki szerint irgalmasnak mondható. Mindössze kitagadták, megszégyenítették és száműzték. Nem kínozták meg és ölték meg végül.

– Most itt vagyok – suttogta Garion, és bizonytalanul tett egy lépést előre.

A köztük lévő távolság hirtelen túl soknak, és egyszerre túl kevésnek érződött.

– Szóval nem a hűlt helyedre fogok ébredni holnap reggel? – feszegette a kérdést Charlie zihálva. – Arra, hogy mindez…

– …Egy álom? – fejezte be a kérdést helyette Garion derülten. – Még egyszer elismétlem. Ez nem álom.

Az a nyomorult, kitartó és makacs remény újból fellobbant a bukott papban.

– Félek, inkább rémálom – motyogta Charlie. – Már ami a világ végét meg ezt az egészet illeti.

Garion mosolya csak szélesebbre húzódott:

– A világvége várhat, én ájtatos manóm.

A régi becenév hallatán fellobbant a tűz Charlie bensőjében, mígnem a levegő már szinte perzselte a bőrét.

– Én ravasz rókám – vágta rá a pap gondolkodás nélkül.

A bérgyilkos kecses és könnyed léptekkel, se nem túl lassan, de nem is sietve tette meg a köztük lévő távolságot. A papot így is teljesen felkészületlenül érte a közelsége, még akkor is, amikor kesztyűs kezével magához húzta Charlie arcát. És akkor Garion ajka az övéhez ért. Forróbb volt, mint a köztük sistergő levegő – határozott és ismerős.

Ajka íze a nyarat idézte, mintha egy másik élet lett volna. Mint az a mozdulatlan pillanat az alvás és az ébredés között, amikor minden elcsendesedik. Egy másodperc töredékére Charlie megfeledkezett a húrszálakról. A kettétört birodalomról. És a halott rendtagokról, akiket hátrahagyott.

De nem tarthatott sokáig. A pillanat elszállt, ahogy minden elmúlik egyszer.

Charlie lassan elhúzódott, de keze nem eresztette el Garionét. Csak meredten nézték egymást, mindketten keresték a megfelelő szavakat.

– Mercury vadászni fog rád? – kérdezte végül Charlie reszketeg hangon.

– Az igazat szeretnéd hallani, szerelmem?

Charlie egy pillanatig sem habozott, noha ujjaik közben egymásba fonódtak.

– Hajlandó vagyok elcserélni egy összetört szívet egy élő emberért.

– Mindig is értettél a szép szavakhoz – Garion elmosolyodott, azonban tekintete fagyossá vált.

– Most mit fogunk tenni? – mormolta Charlie a fejét rázva.

Meglepetésére Garion felnevetett.

– Te bolond – kuncogott. – Hát élünk.

– De meddig? – horkant fel Charlie, és elengedte Garion kezét. A sötétséget kémlelte, a lángoló várost és a húrszálat, amely még mindig fel volt tépve.

Garion követte a tekintetét, hátranézve a válla fölött. Nem látszott más, csak az éjszaka sötétje és a hold keserű fagyossága.

– Te tényleg elhiszed, nem igaz? – szólalt meg lágyan. – A birodalom végét?

– Persze, hogy elhiszem. Láttam. Tudom – csattant fel Charlie.

Az ingerültségét leszámítva valahogy jólesett neki, hogy vitatkozhat Garionnal. Hiszen ez azt jelentette, hogy tényleg ott van, és épp olyan tökéletlen és hibákkal teli, mint amilyenre Charlie emlékezett. Nem csak valami csillogó érzéki csalódás.

– A város a hátunk mögött lángokban áll, te is láttad.

– A városok állandóan lángokban állnak – vágta rá Garion, és közben suhintott egyet a tőrével a levegőben.

Charlie felemelte a kezét, mire a bérgyilkos kihúzta magát, és leeresztette a könnyű kardot maga mellé.

– De nem így – sóhajtott fel Charlie, olyan erélyesen, ahogy csak tőle telt. Azt akarta, hogy a szeretője meghallja, amit mond, hogy felfogja rémületét. – Garion, a világunknak hamarosan vége. És nekünk is végünk lesz vele együtt.

Garion hosszasan kifújta a levegőt, és visszacsúsztatta a pengét a hüvelyébe.

– Te aztán tudod, hogyan kell tönkretenni egy pillanatot, ugye, drágám? – Garion az ujját csóválta Charlie felé. – Ez a vallásos bűntudatnak köszönhető, amit ti papok mind magatokkal hurcoltok, vagy csak egyszerűen ilyen vagy?

Charlie vállat vont:

– Gondolom mindkettő. Nem engedhetek meg magamnak egy percnyi boldogságot, nem igaz?

– Ó, azért egy percnyit talán igen.

Ezúttal Charlie nem hőkölt hátra, amikor Garion megcsókolta, és az idő sem állt meg. A szél jegesen süvített és zörgette az ágakat a fejük felett. Ahogy belefújt Charlie gallérjába, füstszag keveredett a levegőbe.

Charlie arca megvonaglott, mire hátralépett. Összevonta a szemöldökét.

– Szükségem lesz egy új kardra – jelentette ki, és közben mereven bámulta a csípőjére csatolt üres hüvelyt.

Garion a fejét rázta, majd ingerülten felsóhajtott:

– Te nem vagy hős, Charlie. Ahogy én sem.

A pap ügyet sem vetett a bérgyilkosra. Ismét elővette a térképet, és kitekerte a földön.

– De akkor is van valami, amit megtehetünk.

Garion derült arccal lekuporodott Charlie mellé.

– És mi is lenne az pontosan?

Charlie szemügyre vette a térképet, ujját végigjártatta az erdőn. A keze folyók és falvak mellett haladt el, egészen az erdő sűrűjébe.

– Rá fogok jönni – motyogta. Ujja egy vonalat rajzolt az erdő fölött. – Előbb-utóbb.

– Pontosan tudod, mi a véleményem Kastélyligetről – jelentette ki Garion, hangján ingerültség érződött. Ellenszenvesen elhúzta a száját, de azért lehetett érezni benne némi félelmet is.

Charlie kis híján égnek emelte a szemét. Túl sok történetet lehetett hallani az erdőben élő boszorkányokról, akik a húrszálak hátrahagyott visszhangja közelében születtek. Azonban a papnak kisebb gondja is nagyobb volt a húrszálverte boszorkányoknál. Lassan elmosolyodott, a levegőt hidegnek érezte a fogain.

– Higgy nekem, nem azért szaladtam el a sárkány elől, hogy egy vihogó, vén banya üstjében végezzem – szólalt meg Charlie. – És most segíts keresni egy olyan ösvényt, ahol nem halok meg.

Garion kuncogni kezdett.

– Megteszem, ami tőlem telik.

2.
HALÁL, VAGY VALAMI ANNÁL IS ROSSZABB

Andry

Áldottak, kik lángoltak.

Az ősi ima visszhangzott Andry fejében. Maga előtt látta édesanyját, aki a tűzhely fölött, régi lakrészükben, barna kezét a megszabadító isten felé nyújtva mormolta a sorokat.

Hát most nem érzem magam áldottnak, annyi szent, suhant át az agyán, ahogy futás közben, levegő után kapkodva köhögte fel a füstöt. Valtik kezének érintését hidegnek érezte, a boszorkány csontos ujjai meglepően erősen szorították Andry kezét, ahogy átvezette kettejüket a városon.

Taristan élőhalott hadserege ellepte az utcákat, és dülöngélve tartotta az iramot mögöttük. A nagy részük hamuföldi volt – egy kettétört birodalom csontig rothadt szülöttei, alig többek csontvázaknál. De néhányuk friss volt. Gidastern halottai most már Taristan oldalán harcoltak, Andry saját királyságának polgárai hullakatonákká váltak. Felfoghatatlanul rettenetes sors jutott nekik.

És még többen lesznek, Andry jól tudta, és eszébe jutottak a Gidasternbe bevágtató katonák. A halottak, akiket maguk mögött hagytak. A jydi fosztogatók. A korosok. A trecki sereg.

És a rendtagok.

Sigil.

Dom.

A két óriás hátramaradt, hogy fedezze a visszavonulásukat, és időt nyerjenek Corayne számára, amennyit csak tudnak. Andry már csak azért imádkozott, hogy önfeláldozásuk ne legyen hiábavaló.

És hogy Sorasa egymaga is elegendő legyen Corayne megvédéséhez.

Andry arca megvonaglott a gondolattól.

Mintha a poklon száguldottak volna végig, egy olyan útvesztőn, amely hatalmas kopókkal, egy hullahadsereggel, Taristannal, a vörös varázslójával, és mindennek a tetejébe egy átkozott sárkánnyal volt tele. A város jelentette veszélyt már nem is említve: az épületek lángoltak és sorra dőltek össze körülöttük.

Valahogy Valtiknak sikerült mindig egy lépéssel előrébb járni, és egyenesen a dokkokhoz vezette Andryt.

Mindössze néhány kisebb hajó maradt a kikötőben, a többi már a nyílt víz felé tartott. A katonák elözönlöttek mindent, ami csak úszott a vízen, begázoltak a sekélyesbe, vagy egyszerűen leugrottak a dokkokról. A fegyvereiket és arcukat vastagon belepte a korom és a hamu, így nem lehetett kivenni egyetlen felségjelet vagy királyságra utaló színt sem. Trecki, koros, jydi – Andry alig tudta megkülönböztetni őket.

A világvége tükrében mind egyformák vagyunk.

Valtik volt az egyetlen, akit valamiképp elkerült a hulló hamu. Ingruhája még mindig hófehéren rikított, meztelen lábát és kezét nem lepte be a piszok. Megállt, tekintetét az égő városra szegezte, minden utcából a halál hangjai verődtek vissza. Árnyak mozogtak a füstfelhőben, a kikötő felé dülöngéltek.

– Velem, Valtik – szólalt meg Andry nyersen, és belekarolt a boszorkányba.

Velem. A galland lovagok régi csatakiáltásától visszatért némi erő a lábába. Andry épp annyira mert reménykedni, mint amennyire rettegett. Talán ezt még túléljük, vagy örökre itt maradunk.

– Csillagtalan éjjel, nap se süt serényen, vörösre fest mindent, az út befejezetlen – dudorászta Valtik maga elé.

Karöltve rohantak egy halászhajó felé, amelyet már eloldottak a parttól, de a vitorlát még nem bontották ki. Az idős asszony gondolkodás nélkül lelépett a dokkról, látszólag a semmibe. A következő pillanatban már teljes biztonsággal állt a hajó fedélzetén – egy hajszál sem bomlott ki a frizurájából.

Andry is nyomban utána ugrott, ám neki kevésbé sikerült kecsesre a megérkezés.

Noha az apród nagy huppanással ért földet, mégis furcsán könnyűnek érezte magát. Szétáradt benne a megkönnyebbülés, ahogy a kis hajó keresztülsuhant a lángoló kikötőn, és maguk mögött hagyták a parton kúszó-mászó hullahadsereget.

A bárka aligha volt nagyobb egy folyami dereglyénél, talán ha húszan elfértek rajta. Viszont tengeri hajózásra alkalmas volt, és ennél több most nem kellett. Katonák, fosztogatók és halhatatlanok színes egyvelege alkotta a legénységet, akik a fedélzeten sürögve igyekeztek minél előbb kijuttatni a hajót a nyílt vízre.

A füst hosszan elnyújtózva gomolygott a hullámok fellett, mintha fekete ujjak próbálnák elérni a látóhatárt. Azonban a napfény egy vékony sávja nem adta meg magát, és a füst alatt töretlenül beragyogta a tengert. Arra emlékeztetett, hogy nem az egész birodalom változott égő pokollá.

Egyelőre.

Andry gyászosan visszapillantott a romba dőlt városra.

Gidastern lángolt és egyre csak lángolt, vastag füstoszlopok szálltak a pokoli ég felé. A vörös fény ádáz harcot vívott a fekete árnyakkal az ég meghódításáért, közben a hamu úgy borított be mindent, akár a hó. És mindezek mélyén ott voltak a sikolyok, a vonítás, az omladozó fa és kő recsegő-ropogó hangjai. A hatalmas szárnyak távoli, borzongató csapkodása valahol a felhők között. Mindenben ott visszhangzott a halál, vagy valami annál is rosszabb.

– Corayne – mormolta Andry, mintha csak egy imát rebegett volna. Csak reménykedett abban, hogy az istenek hallják. Bízott benne, hogy Corayne már ettől a helytől messze jár, biztonságban Sorasa oldalán, az utolsó húrszálpengével a vállán.

– Biztonságban van? – fordult egyszerre Valtik felé. – Áruld el: biztonságban van, életben van?

A boszorkány szó nélkül elfordult, arca fedésbe került.

– VALTIK! – förmedt rá Andry. Saját hangja egészen távolinak tűnt.

Andry a látóterébe beúszó foltokon keresztül nézte, ahogy a boszorkány a hajóorrba megy. Valtik görcsösen tartotta a kezét maga mellett, ujjai fehér karmoknak tűntek. Ajka járt, de Andry nem tudta kivenni a megformált szavakat.

Hirtelen egy jeges széllökés felduzzasztotta a vitorlákat a fejük felett, és egyre sebesebben és sebesebben taszította őket az Éber-tenger fagyos ölelésébe.

***

A kerti tóban lila halak úszkáltak, a víz felszíne fodrozódott uszonyuk nyomán. Andry figyelte őket, és mélyeket lélegzett. A jázminillat és a hűs árnyasság mindent beborított. Andry sosem járt itt azelőtt, mégis ismerte a kert minden zugát. Ez Kin Kiane és anyja családjának háza volt Nkonabóban, a Hosszú-tenger túloldalán, a lehető legtávolabb mindenféle veszélytől.

A tavacska túloldaláról édesanyja mosolygott rá, ismerős barna arca élettelibbnek tűnt az emlékeiben élő képnél. A kerekesszéket egy kerti kiülőre cserélte, és csak egyszerű zöld köntöst viselt. Szülőhazája jobban illett Valeri Trellandhoz, mint az északi földrész valaha is.

Andry szíve nagyot dobbant édesanyja láttán. Szeretett volna odarohanni hozzá, földbe gyökerezett lába azonban nem moccant. Ajka beszédre nyílt, de nem jött ki hang a száján.

Hiányzol, próbálta odakiáltani neki Andry. Remélem, életben vagy.

Édesanyja csak mosolygott rá, zöld szeme sarkában megjelentek a szarkalábak.

Andry az asszony kedvéért visszamosolygott rá, ám közben fagyos hideg öntötte el. A jázminillat kezdett halványulni, és az apródot megcsapta a sós víz erős szaga.

Ez csak álom.

Andry úgy riadt fel, mintha villám csapott volna belé. Beletelt egy pillanatba, mire felfogta, hol is van. A hullámok ringatózása, a fedélzet kemény padlója. A testére dobott feslett pokróc. A fagyos levegő érintése az arcán. A sós víz szaga, nem a füsté.

Életben vagyunk.

Egy alacsony, széles alak tornyosult az apród fölé, az árbóc köteleire akasztott lámpások és a hold fénye megvilágította az arcát. Treck hercege, Andryt újabb villámcsapásként érte a felismerés.

– Nem is tudtam, hogy Gallandiában az apródok szunyókálhatnak szolgálat közben – szólalt meg Oscovko herceg, komor arcán halvány derültség tükröződött.

– Nem vagyok Gallandia apródja, felség – vágta rá Andry, majd erőt vett magán, hogy felüljön.

A herceg elvigyorodott, és ahogy áthelyezte a testsúlyát, a lámpák még inkább megvilágították az arcát. Duzzadt szemén lila folt éktelenkedett, és komoly mennyiségű alvadt vér száradt a vértjén. Andry cseppet sem hökkent meg. Mindnyájan rettenetes állapotban voltak.

Oscovko lassan kinyújtotta felé a karját. Andry kérdés nélkül megragadta a herceg kezét, és kissé bizonytalanul felhúzta magát.

– Még viccelődni sem engednek, nem igaz? – jegyezte meg Oscovko, és megveregette Andry vállát. – Örülök, hogy kijutottál.

Andry állkapcsa megfeszült. Oscovko könnyed modora ellenére látta a haragot a herceg szemében, ahogy a félelmet is.

– Sokaknak nem sikerült – tette hozzá Oscovko a szárazföld felé pillantva.

Mostanra nem volt mögöttük más, csak sötétség. Egy halvány fénysugár sem látszott a lángoló városból.

Semmi haszna visszatekintgetni, Andry jól tudta.

– Hány katona maradt? – kérdezte Andry éles hangon.

Az apród hangszíne váratlanul érte Oscovkót. A herceg elsápadva végigjártatta a szemét a kis halászhajón. Andry sebtében tizenkét embert számolt össze a fedélzeten, Valtikot és magát is beleértve. A többi túlélő épp olyan viharvertnek tűnt, mint Oscovko. Halandók és halhatatlanok egyaránt. Fosztogatók, korosok, katonák. Voltak köztük sebesültek, egyesek mélyen aludtak. Az arcukon kivétel nélkül rémület ült.

Akár a hajóorr, akár a bárka tatjának irányába nézett, a saját ütemükre táncoló, apró fénypontok vették körül őket. Ahogy Andry hunyorított, fekete formák rajzolódtak ki a vízen a holdfényben, lámpásaik mintha alacsonyan csüngő csillagok lettek volna.

További hajók.

– Hányan, uram? – tette fel a kérdést Andry ismét, ezúttal a korábbinál határozottabban.

A fedélzeten lévő túlélők a szóváltás irányába fordultak. Valtik a hajó orrában maradt, a holdat nézte.

Oscovko felhorkant, és a fejét rázta.

– Mit számít az neked?

– Mindnyájunknak számít! – erősködött Andry elvörösödve, arcát egyre forróbbnak érezte a hidegben. – Minden katonára szükség van, aki harcolni tud…

– Azt már megkaptátok – szakította félbe Oscovko egy legyintéssel, zúzódásokkal teli keze tőrként szelte át a levegőt. Arca megvonaglott, valahol a sajnálat és a kétségbeesés között őrlődött. – És nézd, mire jutottunk vele. Mindketten.

Herceg ide vagy oda, Andry hajthatatlanul állt előtte. A királyi udvarban töltött éveket rég maga mögött hagyta, nem volt többé apród. Az illem már mit sem ért. E pillanatban nem számított más, csak Corayne, a penge és a birodalom. A megadás szóba se jöhetett.

– Egyél, igyál, lásd el a sebeidet, Trelland – szólalt meg végül Oscovko, és ingerültsége egy nagy sóhajjal távozott belőle. A haragot sajnálat váltotta fel, Andry gyűlölte ellágyult tekintetét. Oscovko lassan a fiú vállára tette a kezét. – Fiatal vagy. Nem láttál még efféle csatát, nem tudod, milyen áldozattal jár.

– Többet láttam ebből, mint felséged – dünnyögte Andry feleletként.

A herceg csak a fejét rázta gyászosan. Ha volt is benne harag, helyét rég átvette a fájdalom.

– Téged távolabb vár az otthon, mint engem – jegyezte meg Oscovko, és megszorította Andry vállát.

Ettől Andry Trelland igazán haragra gerjedt. Lerázta magáról a herceg kezét, és elé lépett, eltakarva előle a fedélzetet.

– Nekem nincs otthonom, ahová hazatérhetnék, és hamarosan felségednek se lesz – dörrent fel Andry. – Akkor nem, ha most magára hagyjuk a birodalmat.

– Magára hagyjuk? – Oscovko mérge tízszeresen tért vissza. – Igazad van, Andry Trelland. Nem vagy többé apród. De lovag sem vagy. Fogalmad sincs róla, már így is mennyit adtak ezek az emberek. Nem tudhatod, ha arra kéred őket, hogy még adjanak.

– Látta a várost, felség – vágott vissza Andry. – Látta, Taristan mit fog tenni a királyságával, a világ többi részével!

Oscovko épp annyira volt harcos, mint herceg, így félelmetes sebességgel megragadta Andry gallérját. Ellenségesen, összeszorított fogakkal méregette, éles hangját suttogásra fogta.

– Hadd menjenek haza a családjaikhoz ezek az emberek, és haljanak dicső halált – vicsorogta, halk szavai veszedelmesen hatottak. – Háború közeleg, és mi harcolni fogunk a határainkon belül, Treck teljes haderejével a hátunk mögött. Ennyi jár nekik, Trelland.

Andrynek a szeme se rebbent, ahogy meredten nézett vissza a hercegre. Dühödt suttogása Oscovko hangszínével vetekedett.

– Hogy lehetne dicső halált halni, ha nem lesz senki, aki emlékezne a neveinkre.

Egy sötét árny futott át Oscovko arcán. Úgy morgott, mint egy zsákmányát vesztett vadállat.

– Egy repedt kupában nem áll meg a víz.

A szavak jeges szélként süvítettek végig a hajón. Andry és Oscovko egyként fordult a hang irányába, ahol mostanra egy alak álldogált a korláthoz közel. Magasabb volt Andrynél, de még Domnál is, sötétvörös hajfonatai a vállára hullottak. Bőre a holdnál is fehérebben világított, holtsápadtnak tűnt. És akárcsak Dom, ő is a korosok sajátságait viselte magán. Halhatatlan, távoli és ősi volt, teljesen elkülönülve a többiektől.

Andry tüstént meghajolt.

– Eyda úrnő – mormolta az apród.

A fiúnak nyomban eszébe jutott, hogy ő és a többi halhatatlan is ott volt a jydikkel, amikor hajóik kifutottak a hóviharban. Épp olyan félelmetesen festett, mint bármelyik harcos, és ő volt Kovalinn koros uralkodójának édesanyja. Jóformán egy királynő.

Oscovko elengedte Andry gallérját, és ingerültségével a halhatatlant vette célba.

– Többre mész, ha a talányaiddal a csontvarázslónál próbálkozol – förmedt a korosra, és közben meglengette a kezét a hajóorrban álló Valtik irányába. – Treck farkasainak nincs türelme a halhatatlanok képtelenségeihez.

Eyda tett egy halálosan nesztelen lépést előre. Mozdulatainak hangtalansága nyugtalanítóan hatott.

– Az enklávék is osztoztak ezen a véleményen, halandók hercege – Oscovko címe sértésnek hangzott a szájából. – Isibel Ionából. Valnir Sirandelből. Karias Tirakrionból. Ramia. Shan. Asaro. És az összes többi.

Andry emlékezett Ionára és Isibelre, Domacridhan nagynénjére, az ezüst szemű, aranyló hajú és szoborszerű ábrázatú uralkodóra. A kastélyába hívatta a rendtagokat, és aztán oly sokukat a halálba küldte. Akadtak hozzá hasonló korosok, akik az enklávéjuk rejtekén megbújva nem törődtek a világ végével.

A halhatatlanok magas, jéghideg termei most roppant távolinak tűntek. Andry úgy sejtette, mindig is azok voltak.

Eyda a tekintetét a csillagokon tartva folytatta. Szavait átitatta a gyűlölet.

– A fajtám megelégszik azzal, hogy harcosaival egyszerűen üljön a négy fal között, mintha csak szigetek volnának az egyre emelkedő tenger szorításában. Azonban mind meg fogunk fulladni – fröcsögte, majd Andry és Oscovko felé fordult. – A hullámok már a kapukat döngetik.

– Egy halhatatlan könnyedén lefitymálja halandók halálát – vágott vissza a herceg.

Apród vagy sem, Andry összerezzent.

A halhatatlan nem hőkölt vissza. Magasan a két férfi fölé tornyosult, szeme szikrát szórt.

– Nézd meg, hányan maradtunk, Farkas – acsargott Eyda. – Épp annyi életet feláldoztunk, mint ti.

Oscovkóhoz hasonlóan a nő páncélja is mindenütt a csata nyomait viselte magán. Az egykor fényes acél ütött-kopottá és karcossá vált, sötétvörös köpenye pedig cafatokban lógott rajta. Ha volt is kardja, már régen elhagyta. A herceg végignézett rajta, majd a tenger felé pillantott, és a szemét végigjártatta a többi hajón, melyek velük együtt küzdötték magukat előre az éjszakában.

Oscovko szembehelyezkedése ellenére Andryt felbátorította Eyda egyetértése. Pillantása összetalálkozott a halhatatlan úrnőével, és a koros rezzenéstelen tekintete ádáz elszántságot ébresztett benne.

– További áldozatokat kell kérnem mindenkitől.

Andry jóformán nem ismert rá a hajón végigsöprő hangra. Idősebbnek hatott, mint ahogy magát érezte, és ekkora merészséget se tulajdonított önmagának.

Oscovko felsóhajtott, majd nagy nehezen visszaemelte a fiúra tekintetét, hogy a szemébe nézzen.

– Azt nem tehetem – jelentette ki elkeseredetten.

Ezúttal Andry tette a herceg vállára a kezét. Érezte, ahogy a halhatatlan úrnő szigorú pillantása a hátába fúródik. Ettől csak még elszántabb lett. Egy szövetséges is több a semminél.

– Már csak egy húrszálpenge maradt – erősködött Andry.

Az apród bízott benne, hogy Oscovko megérzi a szívét mardosó kétségbeesést. És noha halvány volt, de a benne élő reményt is.

– Az egyetlen kulcs a birodalom kettétöréséhez. És Taristannak az ősi Magnából nincs már a birtokában.

A szavak lassan értek célba. Mindegyik tőrként döfött át Oscovko páncélján.

– A lánynál van – dünnyögte a herceg. Kezével végigsimított a fején, tekintetéből sütött a hitetlenség.

Andry közelebb hajolt, keze erősen szorította Oscovko vállát.

– A neve Corayne – pontosított Andry, de a hangja szinte dörgött. – Még mindig ő az utolsó reménységünk. Mi pedig az övé.

Erre Oscovko nem felelt. Nem helyeselt. De nem is szállt vitába a fiúval. És ennyi elég volt Andry Trellandnak. Egyelőre.

Andry nyomban tett egy lépést hátra, és elengedte a herceg vállát. Meghökkenve vette észre, hogy az egész hajó őket figyeli. A jydi fosztogatók, a korosok, és Oscovko emberei is. Még Valtik is feléjük fordult a hajóorrból, kék szeme úgy ragyogott az éjszakában, mint két csillag.

Valaha Andry összeroskadt volna ennyi tekintet súlya alatt. De mindazok után, amiket látott és átélt, már nem.

– Még azt sem tudod, él-e – dörmögte Oscovko, de olyan halkan, hogy egyedül Andry hallhassa.

Andry igyekezett elfojtani elborzadását.

– Ha Corayne halott, mi is azok vagyunk – vágta rá, és már azzal sem törődött, hogy halkabbra fogja magát.

Hadd halljon mindenki.

– Látta, hogyan fest egy kettétört birodalom. – Andry kezével a maguk mögött hagyott sötétség felé mutatott, arra a részre, ahol nem látszódtak a csillagok. – Látta a lángoló várost, a menetelő élőhalottakat, a pokol kopóit, a ránk lecsapó sárkányt. Tudja, milyen sors vár Vigiliára, és benne mindenre. Az emberei otthonára, a családjukra.

Halk moraj futott végig a fedélzeten, ahogy a katonák aggodalmas pillantásokat cseréltek egymással és sugdolóztak. Még a halhatatlanok is mozgolódni kezdtek.

– Senki sem menekülhet az elől, ami akkor vár ránk, ha most feladjuk. – Andry egész testét elöntötte a kétségbeesés. Szüksége volt minden kardra és lándzsára, még ha mindnyájan összetörtnek és legyőzöttnek érezték is magukat. – Talán kevésnek tűnik, de akkor is van még remény. Ha tovább harcolunk.

Eyda úrnő már rég Andry mellett állt, de azért egyetlen zord bólintással tanújelét is adta ennek. A többi koros is így tett, fejbiccentéssel jelezve Andrynek, hogy számíthat rájuk. A lámpások fénye megcsillant a páncélokon és szőrméken, és táncot járt a fehér és sötét bőrű arcok meg az aranyló és fekete hajzuhatagok között. A tekintetük azonban egyforma volt. Mély, akár az emlékezet, erős, mint az acél. És eltökélt.

A jydik tétovázás nélkül követték őket, csak úgy csörögtek a fegyverek.

Már csak a harcedzett és kimerült trecki katonák maradtak. Akik halálig hűek voltak. A hercegüket nézték, hogy mutasson utat, azonban Oscovko nem moccant. Ajkát összeszorítva, zord ábrázattal fürkészte Andry arcát a lámpások fényénél.

– Az embereim és én visszatérünk Vodinba – csattant fel a hangja végül.

A fedélzeten várakozó trecki katonák kiengedték visszafojtott lélegzetüket. Némelyikük megkönnyebbülve sóhajtott. Andry összeszorította a fogát, legszívesebben felordított volna ingerültségében. Érezte, hogy mostanra az utolsó csepp türelme is elfogyott.

Azonban Oscovko még nem fejezte be.

– Vissza kell térnünk… hogy csatasorba állítsuk Treck teljes haderejét, és rendesen megvívjuk ezt a háborút – jelentette ki. – Hogy megvédhessem a népemet… és az egész birodalmat.

Andry nyomban elvörösödött, hálás volt a félhomályért.

– Gallandia a mi vérünket ontotta Gidasternnél – üvöltötte Oscovko, és öklével a mellkasára csapott. Az emberei bólogattak, néhányuk keze szintén ökölbe szorult. – Viszonozni fogjuk ez a szívességet!

Andry egészen meghökkent, amikor Oscovko hátravetette a fejét, és vonítani kezdett az ég felé, akár egy farkas. Az emberei is így tettek. A sötétségben a többi hajón utazó trecki katonák is csatlakoztak a híváshoz, vonításuk kísértetiesen visszhangzott a víz felett.

Amikor a hideg levegő megcsapta az arcát, Andry ráeszmélt, hogy mosolyog.

Oscovko egy farkas mosolyával nézett vissza rá.

– Na és te, Trelland? – kérdezte a herceg a fiú felé biccentve. – Te hová mész?

Andry nagyot nyelt.

A többiek mind ráemelték a tekintetüket, és várták a választ. A hajóorrban Valtik mozdulatlanul és némán állt, még a szeme se rebbent. Andry habozott egy pillanatig, a boszorkány bosszantó utasításaira várt. De azok nem érkeztek meg.

Oscovko közelebb hajolt, szeme kitágult.

– A nőd hová megy?

Andry erővel elfordította tekintetét Valtikról. Helyette pillantása Eyda úrnőn állapodott meg. A fiú lelki szemei előtt azonban egy másik koros uralkodó elevenedett meg.

Felötlött előtte Corayne is, és mindaz, amit a lányról tudott. Az utolsó húrszálpengével a birtokában most még inkább célkeresztbe került. Olyan helyet fog keresni, ahol védelemre talál, amely elég erős, hogy biztonságban legyen Taristannal szemben. Elég erős, hogy felvegye vele a harcot.

És olyat, amelyet mind ismerünk, suhant át az agyán, ismerve a Corayne szívében örökké dédelgetett, balga reményt. Kizárólag olyan helyet fog választani, ahová úgy érzi, utána tudunk menni.

– Ionába – szólalt meg Andry teljes meggyőződéssel. Emlékeit felidézve szinte látta maga előtt a halhatatlan korosok ködbe burkolózott és kőfallal körülvett, impozáns városát. – A Calidon királyságában megbúvó koros enklávéba fog menni.

Én pedig követem.

3.
CSAK HOGY ÉN ÉLHESSEK

Corayne

A szürke kanca keresztülvágtatott a színtelen világon.

Hamu és hó, forró és fagyos együtt kavargott a levegőben.

Corayne egyiket sem érezte. De még a vele könnyedén vágtató lovat sem. Ahogy az arcán végigfolyó könnyeket sem, amelyek utat vájtak maguknak piszkos bőrén. Semmi sem tört át a pajzson. Az üresség volt az egyetlen védelem a maga mögött hagyott világgal szemben.

A halállal szemben. A veszteséggel szemben. És a bukással szemben is.

Corayne belekapaszkodott ebbe a láthatatlan pajzsba, ameddig csak bírt, szorosan tartva azt a szíve előtt. Nem mert többé visszanézni. Nem tudta volna elviselni a füst és lángok martalékává vált Gidastern látványát. A városét, amely oly sok ember temetőjévé vált, a barátait is beleértve.

Valahogy az üres mezőt még a város maradványainál is elviselhetetlenebbnek érezte.

Senki sem követte. Senki sem várta.

Senki sem élte túl.

Ezért hát Corayne a legjobb tudása szerint cselekedett, és azt tette, amit édesanyja tett volna. A látóhatárt szem előtt tartva ment előre, és követte a sós víz illatát.

Egyetlen útitársa az Éber-tenger lett, a hullámok rendíthetetlenül ostromolták a partot. Ahogy ráesteledett, nem maradt más, csak a tenger zúgása. Még a hóvihar is elcsendesedett, és kitisztult az ég. Corayne mereven nézte a csillagokat, mintha csak egy térképből olvasott volna. A jól ismert csillagképek mind ott ragyogtak az égen. Azok nem égtek el a világ többi részével együtt. Messze a nyílt víz felett a Nagy Sárkány az állkapcsa közé szorította a Sarkcsillagot. Corayne igyekezett vigaszra lelni az ég ismerősségében, de ráébredt, hogy még a csillagok is megfakultak, fényük hideggé és távolivá vált.

Lova töretlenül vágtatott előre, egyszer sem lassított. Corayne jól tudta, ez Valtik varázslata, egy utolsó ajándék a boszorkánytól.

Bárcsak nekem is ilyen erőt adott volna, gondolta keserűen.

El sem tudta képzelni, hány óra telhetett el az égő városban. Éveknek tűntek, elgyötört és kimerült teste mintha egy évszázadnyit öregedett volna. A torka égett, még mindig kaparta a füst. A szemét marta a tengernyi elejtett könnycsepp.

Kelletlenül megrántotta a kantárt. A lelke mélyén szemernyi reményt sem fűzött hozzá, hogy az állat ezúttal engedelmeskedik, inkább továbbra is kitartóan követi egy lángoló városban elhamvadt boszorkány parancsát.

Azonban a kanca habozás nélkül szót fogadott, és lassított léptein. Az állat gyászosan pislogott felé.

– Sajnálom – préselte ki magából a lány, száraz torkából rekedten távozott a hang.

Corayne elfintorodott. Minden barátom halott, én pedig egy lónak mentegetőzöm.

Lassan lecsusszant a nyeregből, minden porcikája sajgott az órák óta tartó lovaglástól. Fájt minden lépés, de még így is jobb volt a nyeregnél. Kantárral a kézben unszolta magát előre, a kanca pedig engedelmesen lépkedett mellette.

Corayne elméjében visszhangzottak a hullahadsereg hangjai, akik egyként felhangzó sivításukkal és hörgésükkel aligha voltak többek szörnyeknél, és akik egyesült erővel felsorakoztak Taristan és Erida, de mindenekfelett Ami Vár mögött.

Corayne odabújt a kanca horpaszához, hátha átjárja kissé az állat melege, és hogy emlékeztesse magát, nincs egyedül, legalábbis nem teljesen. A ló füst és vér szagát árasztotta magából, és alattuk valami dermedtebb, félig-meddig ismerős illatot lehetett érezni. Fenyő és levendula. Jég.

Valtik.

Corayne szíve nyomban összeszorult, szemébe újabb könnycseppek gyűltek, és érezte, hogy bármelyik pillanatban legördülhetnek.

– Nem – szakadt ki a lányból. – Nem!

A könnyek ékkövekként csillogtak szeme sarkában. A nyereghez erősített hüvelyben lapuló húrszálpengére pillantott. A markolatot díszítő drágakövek a kanca minden lépésénél megcsillantak, és halványan visszatükröződött bennük a felettük ragyogó csillagok fénye. Corayne túlságosan is jól ismerte ezeket a köveket, ahogy az acélt is. A kard tökéletes mása volt apja húrszálpengéjének, amely most darabokban hevert a maga mögött hagyott, lángoló kertben.

– Az ikerpárja – szólalt meg Corayne halkan.

Iker pengék, iker fivérek. Két végzet. És egy borzalmas jövőkép.

Noha nem ismerte, Corayne vágyakozva gondolt az apjára, Cortaelre az ősi Magnából. Bár visszaadhatná neki ezt a terhet, és végre feladhatná a reményt a világ megmentését illetően!

Miért én? – tűnődött el Corayne sokadszorra. Miért van az, hogy nekem kell megmenteni a birodalmat?

Corayne nem merte megérinteni a kardot, még azért se, hogy ellenőrizze az acél állapotát.

Andry Trelland megtanította rá, hogyan kell rendben tartani egy pengét, de ránézni is nehezére esett, nemhogy megtisztítani. Ez a húrszálpenge vette el apja életét. És megszámolni is sok lett volna, mennyi további életet.

Ahogy bandukoltak tovább, Corayne végigjártatta ujjait bőrzekéjén és ütött-kopott sodronyingén, végül az alkarján lévő finom vérten is. A csata mocska nem hagyott nyomot a most is csillogó, arannyal szegélyezett pikkelymintán.

Dirynsima. Sárkánykarmok, ahogy Sibrez nevezte őket. Ibal ajándéka, Isadere és az Áldott sárkányai jóvoltából. Mintha egy másik életből valók lennének.

Felemelte a kezét, és szemügyre vette a vértet a csillagfényben. Pengeéles acéltüskék sorakoztak a karja mentén. Néhányat sötét vörösre festett a rászáradt vér.

Taristan vére.

– A legtöbb dologgal szemben sérthetetlen vagy – ismételte Corayne, amit órákkal ezelőtt nagybátyjának mondott. – De ez nem igaz mindenre.

A sárkánykarmok kétszeresen is meg lettek áldva, egyszer Isadere, egyszer Valtik által. Bármi is itatta át – akár a jydi csontvarázslat, akár az ibali hit –, az láthatóan elegendő volt Taristan megsebzéséhez. Ez a gondolat nyújtott némi vigaszt, még ha keveset is. Ahhoz azonban nem bizonyult elegendőnek, hogy el is aludjon. Nem számított, hogy a végkimerülés szélén állt, Corayne képtelen volt megpihenni.

Még túlságosan közel vagyok a feltépett húrszálhoz. Túl közel Ami Várhoz. Ő pedig ott várakozik rám az álmaim közt.

Még jóformán ébren is érezte a démonkirály jelenlétét, mintha egy vörös ködfolt folyton ott lebegne a szeme sarkában. Eszébe jutott, ahogy keresztülzuhant a húrszálon az ősi templomnál. A tönkretett és leigázott világban sivárság, átok és halál vette körül. A Hamvak földje egy kettétört birodalom volt, amelyet Destrulia, Ami Vár pokoli birodalma zúzott szét. A mélység ördöge ott rátalált a lányra, egy árnyékként jelent meg, melyet senki sem vetett.

Destrulia dühödt királya ezúttal Corayne elméjének mezsgyéjén várakozott, és nyújtotta felé a kezét. Készen arra, hogy magával rántsa.

Corayne Ami Vár minden egyes szavára tisztán emlékezett.

Ó, mennyire gyűlölöm azt a lángot benned, azt a nyughatatlan szíved, ezt suttogta neki.

Corayne érezte, ahogy szíve továbbra is makacsul ver.

Fel sem tudnád fogni az általam látott birodalmakat, magyarázta neki Ami Vár, miközben erejétől fodrozódott az árnyék. A végtelen korokat, a határtalan mohóságot és félelmet. Tedd le a húrszálpengét, és annak a királyságnak a királynőjévé teszlek, amelyiket csak kívánod.

Corayne az ajkába harapott. Az éles fájdalom visszarántotta a valóságba. Az emlékeiben élő hang szertefoszlott.

A benne lángoló gyűlölet ellenére Corayne azon kapta magát, hogy ismét a pengét bámulja, és úgy méregeti, ahogy egy veszélyes szerzettel tenné. Mintha csak a kard kipattanhatna a hüvelyéből, és felnyársalhatná.

Még mielőtt lebeszélhette volna magát róla, Corayne egyetlen gyors szisszenéssel előhúzta a pengét.

Arca visszatükröződött a csupasz acélon.

Szemét sötét karikák árnyékolták. Fekete hajfonata teljesen összekuszálódott, napbarnított bőre megfakult az északi télben. Ajka kirepedezett a hidegben, a szeme véreresre vált a füsttől és a bánattól. De azért így is magát látta a tükörképben, a birodalom súlyának terhe alatt. Még mindig Corayne an-Amarat volt, apja zord vonásaival és a tekintetében anyja makacs elszántságával.

– Elég ennyi? – kérdezte az őt körülvevő csendtől. – Elég vagyok?

Erre nem érkezett felelet. Sem iránymutatás. Nem rajzolódott ki előtte követendő irány vagy ösvény.

Életében először Corayne nem tudta, merre induljon.

Ekkor a kanca megriadt, felkapta a fejét, és úgy hegyezte a fülét, hogy Corayne beleborzongott.

– Mi az?

Az állat – lévén, hogy csak egy ló volt – nem felelt.

De szükségtelen is lett volna. A tanúsított félelem elegendő válasz volt Corayne számára.

A lány nyomban a horizont felé kapta a fejét, és visszatekintett Gidastern irányába.

Mintha egy gyertya égett volna a sötétségben. Legalábbis annak látszott. Egészen addig, amíg a feltámadt hideg szél vér és füst szagát nem hozta magával.

Corayne egy percet sem vesztegetett, és nyomban felpattant a nyeregbe. Mögötte a fény egyre nagyobb lett, és kísérteties vonítás hangzott föl az irányából.

Egy infyrnai kopó.

Corayne összeszorította a fogát, és látta, ahogy a láng fokozatosan sok kis fényponttá vált, a vad ugatásba kilométerekről is belerázkódott a táj. A kanca nyomban vágtatni kezdett. Az állat épp olyan élesen emlékezett Taristan lángoló kopóira, ahogy Corayne.

A serege is ott lesz mögöttük, gondolta Corayne. Nyomban görcsbe rándult a gyomra. És talán Taristan is.

A sarkát a kanca oldalához verte, hátha az állat bír ennél is gyorsabban vágtatni. Corayne képtelen volt gondolkodni, ahogy végigszáguldottak a part mentén a sötétben. A teste sajgott a kimerültségtől, de nem eshetett le.

Vagy a birodalom velem együtt elesik.

Valtik varázslata kitartott, a ló töretlenül vágtatott tovább.

Keleten lassan felderengett némi fény, s mélykékké változtatta a koromfekete eget. A csillagok hősiesen küzdöttek a napkelte ellen, de végül egyik fénypont hunyt ki a másik után.

Mögötte a dombok és a fák árnyékában összegyűlve sötétség borította a tájat. Nyugaton egy fekete füstoszlop gomolygott az égen, Gidastern utolsó maradványai. Kisebb füstgomolyok is terjengtek a tájban, mintha csak zászlókként jelölnék a vadont keresztülszelő kopók helyzetét.

Némelyikük közel járt, alig egy-két kilométerre lehettek.

A kimerültség ellenére Corayne próbált tisztán gondolkodni. Megtalálni a megfelelő utat, bármerre is vezessen. Ha itt lennének, Sorasa és Charlie bizonyára azt javasolnák neki, a legközelebbi falu felé vágtasson, hogy a gyanútlan helyőrség essen áldozatul a kopóknak. Dom nyilván megfordulna és harcolna, a vihogó Sigillel a nyomában. Andry valami hősies, de ostoba áldozattal megpróbálna időt nyerni nekik. És a képtelen és kiismerhetetlen Valtiknak kétségkívül lenne egy versikéje, amelytől a kopók elporladnának. Vagy szokásához híven egyszerűen köddé válna, hogy aztán a veszély elmúltával ismét feltűnjön.

De én mit tennék?

A lelke egy részén úrrá lett a kétségbeesés. A másik fele azonban tudta, ezt nem engedheti meg magának. A birodalom nem élné túl a bánatát, sem a bukását.

A térképre gondolt, az őt körülvevő tájékra, Gallandia északi határvidékére.

Erida királysága. Ellenséges terület.

Azonban Kastélyligethez, az északi félteke legkiterjedtebb erdőségéhez közel járt.

A rengeteg csaknem minden irányban végtelen kilométerekre nyújtózott. Délre a Magnagyar-hegység húzódott, majd Siscaria és a Hosszú-tenger. Otthon. Corayne szíve már a gondolatba is belesajdult. Nem sokon múlt, hogy nem irányította lovát nyomban délnek, és vágtatott egyenesen az ismerős vizekig.

Keletre is hegyek magasodtak. Calidon. És, ezt Corayne pontosan tudta, Iona. Domacridhan enklávéja, egy koros erőd. És könnyen lehet, hogy az utolsó hely Vigiliában, ahol segítségre lelhet.

Lehetetlennek tűnt. Kilométerekre feküdt, egy halványuló álom peremén. Azonban az enklávé beleégett elméjébe, a név halk suttogásként visszhangzott a fülében.

Iona.

Még több száz kilométer választotta el az enklávétól, amely a Kastélyligeten és a hegyeken túl bújt meg Calidonban. Corayne nehezen tudta elképzelni a szurdok rejtekén ködbe burkolózott erődöt. Próbálta felidézni, Andry és Dom miket mesélt Ionáról, de anélkül, hogy ők is eszébe jutnának. Lehetetlen próbálkozásnak bizonyult.

Corayne látta maga előtt Andry arcát, derűs és melegséget árasztó tekintetét, ahogy ajka finoman mosolyra nyílik. Nevetése sosem volt bántó. Kizárólag kedvesség és öröm töltötte meg. Corayne azt is kétségbe vonta, hogy az apród valaha is rosszat gondolt bárkiről. Messze jobb volt mindnyájuknál.

Sokkalta jobb nálam.

Corayne a legelevenebben mégis a tenyerébe nyomott forró csókra emlékezett, ahogy a fiú ajka egyetlen és utolsó búcsúként a bőréhez préselődött.

A tenyere szinte lángolt a kantáron, már-már félő volt, hogy minden mással együtt elporlad.

A levegőben terjengő füst szaga valahogy még mérhetetlen fájdalmánál is nyomasztóbban hatott.

A szag fullasztó volt, de a démonkopó süvöltő vonítását még annál is szörnyűbbnek érezte, ahogy a mennydörgő hang végigsöpört a maga mögött hagyott dombok felett. A természetellenesen hosszúra nyúlt, fekete lábak minden egyes lépéssel perzselő nyomot hagytak az általuk bekebelezett tájon. A bestia gerincoszlopából lángok csaptak fel, tágra nyílt szájának belseje forró szénként izzott.

Corayne sikoltani szeretett volna, de ehelyett belevájta a sarkát lova oldalába. Az állat engedelmeskedett, és sikerült még sebesebben vágtatnia. A kopó az állkapcsát csattogtatta és vakkantgatott, ahogy üldözte őket. Fajtársai felelgettek neki, vonításuk felverte a virradó vidéket.

– Az istenek segítsenek – mormolta Corayne, és egészen a kanca nyakához hajolt.

Azonban hiába vágtattak szélsebesen, a távolság tűnni látszott a kopó és köztük. Egy őrjítő órán keresztül a szörnyeteg centiméterről centiméterre egyre közelebb került hozzájuk. Minden egyes szívdobbanás egy egész életnek tűnt. És minden megbicsakló lépés egy újabb villámcsapásnak Corayne mellkasában.

A nap egyre magasabbra kapaszkodott az égen, nyomában felengedett az út menti fagy. De Corayne egyedül a kopó lángjainak forróságát érezte.

A szörnyeteg már a kanca patája után csattogtatta fekete és lángoló állkapcsát.

Ám Corayne ezúttal nem az isteneket hívta.

Lelki szemei előtt megjelentek a maga mögött hagyott, életüket vesztett rendtagok.

Halottak, csak hogy én élhessek.

Nem lesz hiába!

Egy szemvillanás alatt megrántotta a kantárt és kivonta a húrszálpengét, az acélon csak úgy ragyogott a reggeli nap fénye. A kard fényesebben lobogott a lángoló kopónál, amely ezúttal vicsorogva ugrott a ló után. A szörnyű test íjból kilőtt nyílként hasított a levegőben.

Corayne minden erejét összeszedve meglendítette a fegyvert, épp, mint egy fejszéjével csapásra készülő favágó.

A húrszálpenge keresztülszaladt a lángokon és a húson. A vállról lehulló fejet nem kísérte vér. Az állat teste parázsló hamuvá vált, és csak a felégetett ösvény maradt utána.

A világ hirtelen fájóan néma lett, egyedül Corayne szívdobogása és a lengedező szellő zavarta meg a csendet. A hamvakat lassan elhordta a szél, végül a parázs is kialudt. Az izzadság patakokban folyt Corayne arcán, és végre felszakadt belőle egy reszketeg sóhaj.

A szíve hevesen vert, még nem tért teljesen magához az ijedtségtől. Egy részét azért így is elöntötte a diadal. Azonban aligha volt idő az ünneplésre, vagy akár egy pillanatnyi megkönnyebbülésre. A csend ismét fölé tornyosult, és ez elegendő emlékeztető volt a számára.

Egyedül vagy, Corayne an-Amarat, nyilallt belé a gondolat, mire szíve újból megtelt bánattal. Sose képzelted volna, hogy lehetsz ennyire egyedül.

Corayne visszaterelte a kancát a távoli erdőségbe vezető útra. A húrszálpengéről hullott a pernye. Végighúzta a kardot ruhája ujján, közben Andry jutott eszébe, és ahogy az apród teljes szakértelemmel rendben tartotta a fegyvereiket. Az emléktől egy pillanatra elállt a lélegzete. A penge egy csattanással ismét a bőrhüvelybe siklott.

Corayne erő felett próbálta gondolatai közül kitörölni az utolsó dolgot, amellyel Taristan a kardjával végzett.

Ereje azonban cserben hagyta.

***

A nap magasan járt az égen, órák teltek el. A Kastélyliget semmivel sem tűnt közelebbinek, de szerencsére Infyrna kopói sem. Elképzelhető, hogy fivérük elvesztése távolságtartásra intette őket.

A szörnyetegek is érezhetnek félelmet? – tűnődött Corayne lovaglás közben.

Taristan is egy szörnyeteg. És láttam, hogy fél. Felötlött előtte a férfi arca az együtt megélt utolsó percekben. Amikor Corayne elvette nagybátyja húrszálpengéjét, és a sárkány nagy robajjal földet ért a városban. Taristan kétségkívül elszörnyedt, véreres szeme tágra nyílt a rémülettől, bármennyire is igyekezett leplezni érzelmeit. Sem Taristan, sem Ronin nem tudott parancsolni a hatalmas fenevadnak. A sárkány szabadon kószált a világban, és kénye-kedve szerint pusztított.

Hogy merre lehetett a sárkány e pillanatban, arról a lánynak sejtelme sem volt. És nem is szeretett volna értékes energiát pazarolni arra, hogy kitalálja. Nem lehetett mit tenni a Vigiliára szabadított sárkánnyal, amely semminek és senkinek nem engedelmeskedett.

Amikor Corayne már-már azt hitte, Valtik kancája meg sem áll, a könyörtelen iram fogyatkozni látszott. Épp csak egy picit, alig észrevehetően. Azonban az állat horpasza egyre jobban tajtékzott az izzadságtól, légzése pedig nehézkessé vált. Bármilyen varázslat is járta át a kancát, az a végéhez ért.

– Ügyes voltál – suttogta Corayne, és megveregette az állat nyakát. – Nem tudok mással szolgálni neked, csak a köszönetemmel.

A ló nyerített egyet feleletként, és hirtelen irányt változtatott.

A lánynak nem volt szíve meghúzni a gyeplőt, így hagyta, hogy az állat letérjen az ősi útról, és meginduljon lefelé a fákkal borított domboldalon. A lejtő alján egy félig befagyott patak csordogált. A vize azonban kristálytisztának tűnt, Corayne pedig éppúgy szomjas volt.

Amikor a kanca lehajolt, hogy igyon, Corayne lecsusszant a nyeregből, megmerevedett lába sajgott, ahogy földet ért. Arca megvonaglott, hiszen hulla fáradt volt, és minden tagja elgémberedett a lovaglástól. Csak arra vágyott, hogy a veszéllyel mit sem törődve lefeküdjön és aludjon. De ehelyett megpróbált Sorasa fejével gondolkodni.

Először is leoldotta a húrszálpengét a nyeregről, és a vállára vetette. Ezen a ponton túl már nem bízott Valtik varázslatában, egy megriasztott ló pedig katasztrófához vezethet. Ezután rendkívüli alapossággal szemügyre vette a környezetét, felfigyelt a partfal lejtésére és a patak fölé belógó, göcsörtös fa ágaira. Kiváló fedezéket nyújtott fentről nézve, ha netán a sárkány erre ólálkodna. A terület egy kisebb völgyet formált a patakkal a közepén. A mélyedés aligha lehetett nagyobb az ő magasságánál, de azért így is nyújtott némi menedéket. Ahhoz kevés volt, hogy itt aludjon, de azért egy pillanatnyi békességgel mégiscsak szolgált. Épp annyival, hogy Corayne egy kis levegőhöz jusson.

– Iona.

Corayne ízlelgette a szót a szájában, miközben a lehetőségeit latolgatta. Nem sokat tudott Dom otthonáról, de igazából épp eleget. Egy erődváros volt, amely Calidon völgyei közt bújt meg. És tele volt halhatatlan korosokkal. Ha az ott lakóknak csak a fele olyan félelmetes harcos, mint Dom volt, akkor ott valóban biztonságban lesz.

Már ha egyáltalán megnyitják kapuikat előttem, ötlött fel benne szomorúan. Iona egyszer már megtagadta tőlünk a segítséget. Könnyen lehet, hogy ismét így tesznek.

De még így is ez volt a legjobb választás.

Talán az egyetlen.

Miközben a kanca ivott, Corayne feljebb megtöltötte a vizestömlőjét, és megpróbálta megmosni az arcát. A jeges víz váratlanul érte, és kissé magához tért tőle.

Ismét az égre pillantott, kikémlelve az ágak közül. A nap fagyosan és aranylón bujkált a felhők között. Túlságosan is szép volt egy ilyen rettenetes naphoz.

Arra fordult vissza, hogy a kanca magasra emelt fejjel, ugrásra készen hegyezi a fülét.

Corayne nyomban a hátára kapott húrszálpengéért nyúlt, keze egy szemvillanás alatt rázárult a markolatra. De mielőtt előránthatta volna, egy lágy hang visszhangot vert a patak felett.

– Nem kívánunk bántani, Corayne az ősi Magnából.

4.
AZ OROSZLÁN

Erida

Letérdelnek vagy elbuknak.

Siscaria és Tyriot már letérdeltek.

Négyszeres királynő lett belőle.

Erida – Gallandia, Madrence, Tyriot és Siscaria királynője. Felségterülete az Auróra-óceán partjaitól az Éber-tenger fagyos, zord világáig húzódott. A terpeszkedő Ascaltól a Tyri-szoros pompázatos szigeteiig. Erdőségek, szántóföldek, hegyek, folyók, ősi városok és nyüzsgő kikötők. Ezek már mind Erida uralma alatt álltak, de ennél is többre vágyott.

Enyém lesz az egész világ, határok nélkül. Az egész birodalom az én kezemben lesz.

A hazavezető úton bőven volt ideje a végzetén töprengeni, mivel az utazás hosszabbra nyúlt a tervezettnél. A Hosszú-tenger egyes részeit túlságosan veszélyesnek ítélték a királynő számára, még ha egy teljes hajóhad vigyázott is rá. A kalózok száma mindig megszaporodott háborús időkben, és éhes farkasokként vadásztak a vizeken. Erida és a kísérői kénytelenek voltak szárazföldön utazni Partepalas és Byllskos között, ahol Tyriot végül megadta magát neki. Vagy talán helyesebb azt mondani, hogy otthagyták neki Tyriotot. A Tenger hercege és királyi unokatestvérei inkább elmenekültek palotáikból, mint hogy megadják magukat Erida hódításának. A királynő csak nevetett üresen hagyott termeiken és elnéptelenedett kikötőiken. Erida hátrahagyott néhány nemest a partmenti városok igazgatására, majd folytatta útját, és seregével megállíthatatlan hullámként hömpölygött végig a kontinensen.

Siscaria könnyedén fejet hajtott. A siscariai főváros vezetésével Erida a nagybátyját, Reccio herceget bízta meg. A vér szerinti kötelék hűségesebb támogatójává tette a férfit a saját nemeseinek többségénél.

A királynő ezután újra csatlakozott hajóhadához, és úgy száz galland hajó, gálya és bárka vette az irányt északnak Ascal felé. A nemesek már nagyon várták a hazatérést, de Eridánál jobban senki sem szeretett volna otthon lenni. A királynőt szállító parancsnoki hajó vezette a hadat, a roppant méretű hadigályát jóformán egy királyi palota kényelmét nyújtó sétahajóvá alakították.

Két hónap elteltével Erida már szívből gyűlölte.

A királynőnek számtalan megbeszélést, lakomát és eskütételt kellett elszenvednie, minden idejét a jóindulatáért ácsingózó, visszataszító udvaroncaival kellett töltenie. Minden egyszerre tűnt soha véget nem érőnek és közben azonnalinak. Néha a napok nyomtalanul elillantak. Máskor a másodpercek is alig vonszolták magukat. Most is így érezte, a hosszú hazavezető út utolsó gyötrelmes kilométerein.

Türelem, mondogatta magának Erida. Mindjárt vége ennek a kínszenvedésnek.

Pontosan tudta, mi várja Ascalban. Ahogy azt is, ki.

Taristan már korábban visszatért Gidasternből. A férfi Ronin kusza kézírásával lefirkantott levelei homályosan fogalmaztak, de Erida összerakta a lényeget. Taristan is diadalt aratott.

Nem is várt ennél kevesebbet. Hitvese minden tekintetben felért hozzá.

Erida hunyorogva nézett észak felé, ahol a Tükör-öböl partjai elkezdtek összeszűkülni a Nagy Oroszlán torkolatába. Ascal, a szigetek és hidak városa füzérként kifeszítve nyújtózott előtte a folyón túl. Egy pillanatra elszorult a szíve, és egész teste megfeszült a várakozástól.

Otthon lesz, mielőtt beesteledik. Még a dagály is neki dolgozott, és kedvező széljárás dagasztotta a vitorlákat, ahogy a flotta kitartóan haladt előre.

– Behoztunk némi időt – szólalt meg lord Thornwall, aki a korlátba kapaszkodva állt a királynő mellett. Vörös szakálla mostanra teljesen megőszült. A hódítás a legkiválóbb parancsnokát sem kímélte.

Erida másik oldalán lady Harrsing szintén teljes testsúlyával a hajóra támaszkodott. Olyan görnyedt volt, mint valami vén banya, ahogy szőrmékbe bugyolálva összehúzta magát a nyirkos hideg ellen. Erida szíve szerint leküldte volna a hajótestbe, de tudta, hogy Harrsing csak legyintene aggodalmára. Az idős asszony a Vigiliában leélt évek alatt télnél rosszabb dolgokat is átvészelt már.

– És mik a végső veszteségek? – kérdezte Erida a parancsnokát szigorú tekintettel.

Thornwall erre nagyot sóhajtott. Amennyire lehetett, igyekezett röviden összefoglalni a két hónapnyi hódítás fejleményeit.

– Lord Vermer ezer embert vesztett a tyri lázadások során, mielőtt megadták magukat – fogott bele. – Illetve lord Holg felől is érkeztek hírek, miszerint a tyri hercegek továbbra is támadásokat indítanak a szigetekről.

Erida türtőztette magát, hogy ne forgassa a szemét.

– Bízom abban, hogy Holg képes megvédeni Byllskost a távollétemben. Főleg holmi gyáva hercegek ellen, akik a veszély első jelére megfutamodnak.

– A kalózoknak köszönhetően kilenc hajót vesztettünk a Császárné partja mentén – folytatta Thornwall borússá vált tekintettel.

Erida vállat vont.

– A kalózok szétszélednek, amint veszélyt éreznek. Dögevő banda, semmi több.

– Dögevők – értett egyet a férfi bólogatva. – De isten tudja, hogyan, eszesek és szervezettek is. Valódi zászlók alatt és kifogástalan menetlevelekkel hajózva beszivárognak a kikötőkbe. Elsuhannak az őrjáratok mellett, hogy aztán kirabolják a kincstárakat és felgyújtsák a kikötőket. Egyszerűen nem látom a végét, hacsak nem tiltjuk meg teljes egészében az átkelést.

A parancsnok vett egy mély lélegzetet:

– Úgy vélem, szövetségre léphettek a tyri hercegekkel.

Nem sokon múlt, hogy Erida nyíltan felkacagjon.

– Még sose hallottam ekkora képtelenséget – jelentette ki. – A hercegek kedvtelésből vadásznak a kalózokra. Hosszú évek vérontása szövi át a történelmüket.

Erre lady Harrsing felsóhajtott a másik oldalon:

– A közös ellenség szokatlan szövetségeket eredményez.

– Kicsit sem izgatnak a csavargó hercegek, de a szedett-vedett kalózok még annyira sem – csattant fel Erida, és érezte, hogy fogytán van a türelme.

– Vigilia három koronájával gazdagodott felséged épp ennyi hónap alatt – szólalt meg Thornwall, hogy gyorsan témát váltson. A férfi Erida homlokára pillantott, ahol a királynő hamarosan egy császárnőhöz méltó koronát fog viselni. – Nem kis dolog, amit véghez vitt.

Erida a koronázása óta pontosan tisztában volt vele, mennyire értékes számára Thornwall. Eszes volt, megfontolt, bátor, hűséges, és ami a legkülönösebb: őszinte. Erida ezt látta benne most is, még ha óvatosan is fogalmazott.

– Köszönöm – felelte a királynő őszinte hálával.

Noha lord Thornwall nem az édesapja volt, dicsérete épp akkora jelentőséggel bírt Erida számára. Gallandia haderejének parancsnokaként lord Thornwall mindenkinél többet tudott a háborúkról. A férfi szájának sarka megrándult, némi ellenszenvről árulkodva.

– Letérdelnek vagy elbuknak – mormolta a szavakat, amelyek végiggyűrűztek az egész birodalmon. – A fenyegetés bevált Siscariánál, és félig-meddig Tyriotnál is.

Thornwall a kezeire pillantott. Tenyere tele volt bőrkeményedéssel a kard markolatától, a térképek és levelek pedig tintafoltokat hagytak ujjain.

– Larsia lesz a következő, még ki sem heverte a háborút – folytatta okfejtését a parancsnok, és elkezdett számolni az ujjain. – Meglehet, a határ menti országok is így tesznek. Treck, Uscora, Dahlandia, Ledor. Az istenek a megmondhatói, hogy még felségednél is jobban gyűlölik a temurokat, és inkább szövetségre lépnek velünk, nehogy a végén a temur lovasság és a galland légiók között találják magukat.

Erida figyelmesen fürkészte a férfi arcát, ahogy azt minden udvaronccal tette. Kimerültséget látott benne, és feszültséget. A hozzám való hűsége és saját gyengesége között őrlődik, állapította meg Erida a fogát összeszorítva.

– Azonban ott van Ibal, Káza, Temurijon császára. – Thornwall élesen a királynőre pillantott.

Eridának arcizma sem rándult, holott belül már forrongott. És ráadásul fél.

– Afféle háborúkat még nem látott ez a birodalom – bökte ki Thornwall, szavai szinte könyörgésnek tűntek. – Még ha az egész kontinens felséged uralma alatt is áll. Még Taristannal az oldalán is.

Erida meghallotta, amit a parancsnok nem mondott ki.

Nem fogunk nyerni.

Thornwall hitetlensége arculcsapásként érte.

– Mi vagyunk az újjászületett ősi Magna, Taristan és én. – Hangja kemény és hajthatatlan volt, akár az acél. – Jogunk van visszakövetelni és újjáépíteni a birodalmat. Ez épp annyira az istenek akarata, mint az enyém. Vagy netán már nem hiszel az istenekben, szent Syrekben, aki győzelemre visz minket?

A szokásos taktikája már-már túlságosan is jól működött.

Erida parancsnoka dühödten elvörösödött, az általa tisztelt istenség megszólítása teljesen kizökkentette gondolatmenetéből.

– Természetesen hiszek – hebegte, és igyekezett összeszedni magát.

Lady Harrsing csettintett egyet a nyelvével:

– Ez az istenek akarata, lord Thornwall.

Legalábbis az egyik isten akarata, tűnődött el Erida. Taristan urának gondolatától Erida gyomra görcsbe rándult, mellkasát elöntötte a forróság. Le kellett vennie magáról a szőrméit, hogy ne izzadjon.

Mellette Thornwall mélyen meghajolt, pillantása a királynő és az idős asszony között cikázott.

– Tisztában vagyok vele, hogy felséged irányítása alatt áll… – a parancsnok habozott, a megfelelő szavak után kutatott. – …Az istentől való hadsereg.

Erida majdnem felkacagott. Sok szóval tudta volna illetni Taristan északon állomásozó hullahadseregét. Az istentől valótól mindegyik messze állt.

– De mi csak emberek vagyunk – folytatta halkan a férfi. – Légióink több ezer lelket számlálnak, de akkor is csak emberek. Akiknek elege van a háborúból. Akik szeretnének hazamenni és sütkérezni a győzelemben. Engedje meg, hogy dalokat énekeljenek felségedről, a dicsőségéről, a nagyságáról! Engedje meg, hogy új erőre kapjanak, hogy aztán ismét harcba indulhassanak felségedért. Majd azután is. És azután is.

Ez elég volt hozzá, hogy elgondolkodtassa Eridát. A királynő összepréselte az ajkát, ahogy fontolóra vette parancsnoka tanácsát. Akárcsak fiatalabb korában, azon kapta magát, hogy lady Harrsingra pillant útmutatásért. Az idős asszony mereven állta a tekintetét, homloka aggodalmasan összeráncolódott. Oly sok év után Erida könnyedén olvasott az asszony vonásaiból.

Megfontolandó.

– Felséged sosem inog meg. Tudom én jól. Nem fárad el, nem bukik el, és nem adja meg magát – folytatta Thornwall szinte esedezve. – De ezek a férfiak nem olyanok, mint felséged.

Erida alig észrevehetően bólintott. A parancsnoka nem holmi idétlen udvaronc volt. A hízelkedés nem ment neki, még ha őszintén gondolta is.

– Értem, mire gondol, lord Thornwall – préselte ki magából összeszorított foggal. – Majd megvitatjuk részletesebben, amikor szerencsésen visszaértünk a fővárosba. Most távozhatsz.

A férfinak több esze volt, mintsem hogy vitatkozzon, és tüstént mélyen meghajolt.

– Igenis, felség.

Erida nem követte a tekintetével a távozó parancsnokot, inkább elégedetten fürkészte a látóhatáron feltűnő Ascalt.

Bella Harrsing mellette maradt, és a szőrmekucsma redői alól metsző tekintettel figyelte a királynőt.

– A sorozatos győzelme a legnagyobb csapás, amelyet lord Koneginre mérhetett – szólalt meg. – És azokra, akik netán támogatják hazaáruló kísérleteit a trónja megszerzésére.

Unokatestvére említésére Erida arca megvonaglott. A neve tőrként szúrt a szívébe. Vicsorogva összevonta a szemöldökét.

– Jutna eszembe ennél rosszabb is – morogta a lány.

Mondjuk a karóba húzott feje.

Bella Harrsing halkan felkuncogott, a gurgulázó hang rekedten szakadt fel belőle.

– Azt meghiszem, kedvesem. A felemelkedett császárnő, ahogy az udvar nevez – tette hozzá az asszony, majd halkabbra fogta. – Még ide is elér hozzám, ahogy sugdolóznak.

– Ahogy hozzám is – felelte Erida, és láthatóan ínyére volt a dolog, zafírkék szeme csak úgy csillogott. – Még a nemesekhez is, akik eddig csak becsmérlően vigyorogtak rám. Most kezet csókolnak, és a jóindulatomért esedeznek, meg lesik minden parancsomat.

A királynő majd kiugrott a bőréből, egyszerre volt izgatott, rémült és fenségesen büszke. Mint mindig, ő is szeretett volna egy saját kardot vagy más fegyvert viselni, ahogy a férfiak. Még a hasznavehetetlen udvaroncai is pengét hordtak, hogy veszélyesnek érezzék magukat, pedig egy villát is alig tudtak megfogni. Neki meg csak a szoknyái meg a koronái voltak.

– Négyszeres királynő – suttogta. Lassan lehúzta a kezéről a kesztyűt, és láthatóvá vált Gallandia smaragdgyűrűje. Az ékszer megcsillant az ujján, mint egy szikrázó zöld szemgolyó.

Lady Harrsing szintén elbűvölten meredt a gyűrűre:

– Az újjászületett ősi Magna – mormolta, elismételve Erida szavait. – Egykor ez apád álma volt. És az ő apjáé.

– Tudom – vágta rá Erida gondolkodás nélkül. Az efféle törekvéseket már születésekor beleverték.

– És felséged közelebb került ehhez az álomhoz, mint bármely király azelőtt – jelentette ki Harrsing. Lassan és óvatosan kinyújtotta a kezét, és érintésnyire a királynő karjához emelte.

Erida ösztönösen nekidőlt, hogy megpihenjen az idős asszony ismerős érintésében. Még ha gyerekesnek tűnt is.

– Nagyon büszke lenne rád.

Az elsuttogott szavak megültek közöttük, még ha a szél igyekezett is megtépázni őket. Erida szinte kapaszkodott beléjük, és a szívéhez szorította őket.

– Köszönöm, Bella – suttogta reszkető hangon.

Előttük Ascal úgy virított a tájban, mint egy zöldessárga zúzódás. Aranyló falak és templomtornyok törtek az ég felé, arany és zöld lobogók csillogtak a vérvörös felhőkkel a háttérben. Ascal a birodalom leghatalmasabb városa volt, félmillió lelket számlált. A királynő palotája a város szívében helyezkedett el egy fallal körülvett szigeten, amely önmagában egy saját kis várost alkotott.

Erida követte a szemével az épületek ismerős sziluettjét, számba vett minden egyes tornyot, zászlót, hidat, csatornát és templom kupolát. Gondolatban már a kijelölt útvonalon járt, amelyen a nagyszabású felvonulás halad majd a hajó fedélzetétől egészen Újpalotáig. A közemberek végig ujjongva fogják ünnepelni, és virágokat szórnak a lova elé, miközben győzelmi és rajongással teli kiáltásokkal kísérik. Hódító királynőjük, a felemelkedett császárnő visszatért. A legnagyobb uralkodó, akit királyságuk valaha is ismert.

És az uralma még csak most kezdődött el.

Erida megszorította a korlátot, hogy lenyugtassa magát. Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne ugorjon nyomban a vízbe és ússzon a palotájához, a trónjához, de mindenekfelett, Taristanhoz.

Lassan elhúzódott Harrsing kezétől. Az idős asszony hagyta neki, úgyse tudott volna megakadályozni egy hatalmon lévő királynőt abban, hogy azt tegye, amit csak akar. Az asszony összehúzta a szemét, ahogy Eridára nézett, de a királynő nem magyarázkodott, gondolatai már máshol jártak. Egy szó nélkül elnézett a másik irányba, hátat fordítva lady Harrsingnak és a városnak.

Hagyd, hogy veled maradjak, kedvesem!

Mostanra egészen hozzászokott a hanghoz. Amikor megszólalt, Erida már nem rettent vissza vagy riadt fel. Egyedül a pillantása rezzent meg, ahogy nyomban a vörös égre emelte a tekintetét. Még dél sem volt, de bármerre nézett, úgy festett, mintha alkonyodott volna.

Engedj be!

Ahogy mindig, erre ezúttal is kérdéssel felelt, mintha csak bosszantani akarná a hang gazdáját.

Ki vagy te?

Ami Vár a megszokott bársonyos hangon felelt, és közben begyűrűzött a lány elméjébe.

De hiszen tudod. Hagyd, hogy maradjak! Engedj be!

Az érzés jó ideig vele maradt, majd lassan fogyatkozni kezdett, míg csak visszhang maradt utána.

5.
TEDD LE AZ ÁGAT

Corayne

Corayne nyomban harcállásba helyezkedett, kardját a hang irányába emelte. Sorasa Sarn alaposan megtanította mindenre.

Felette a partfalon számos sziluett kirajzolódott. A nap a hátuk mögül ragyogott, így elmosódtak a körvonalaik, Corayne pedig kénytelen volt hunyorogni, hogy a fénnyel szemben tisztán kivehesse őket.

– Nem kívánunk bántani – ismételte egyikük, és lassan tett egy lépést előre. Láthatóan nem riadt meg a rászegezett kardtól, még ha pengéje halálos is volt. Corayne kétségbe vonta, hogy egyetlen koros is megrettenne tőle.

Halhatatlanok mind egy szálig. A lány nyomban tudta. Mély és távoli tekintetükkel meg komor ábrázatukkal épp úgy festettek, mint Domacridhan. A hozzá legközelebb álló koros nem evilági kecsességgel lépdelt, mozdulatai épp olyan akadálytalanul áramoltak, mint a lába alatt csordogáló patak.

A halhatatlan bőre tejfehér volt, akárcsak Domé, de Corayne ennél több közös vonást nem fedezett fel. A férfi haja sötétvörös volt, a szeme pedig aranybarna, akár egy sólyomé. Miközben Dom terjedelmes méreteivel mintha egy savanyú ábrázatú, hatalmas hegy lett volna, az előtte álló koros hosszú, szikár végtagjaival inkább egy fűzfára emlékeztette. A férfi mögött várakozó alakok – mind a hat – haja és szeme ugyanilyen színű volt.

Mindnyájan bőrpáncélt és bőrnadrágot viseltek a köpenyeik alatt, amelyek a bíbor és arany árnyalataiban pompáztak, mintha csak hulló falevelek lennének. Erdei emberek voltak, öltözetük kiváló álcaként szolgált a fák között. Most azonban kitűntek a kopár dombok közt.

– A Kastélyligetből jöttök – szólalt meg Corayne hűvösen és jól hallhatóan.

A halhatatlan erre meghajolt, és egyik kezét kecsesen hátralendítette:

– Sirandelből, Corayne úrnő.

Corayne nyomban a fejét törte, hátha eszébe jut bármi apróság az enklávéjukkal kapcsolatban. De nem jutott többre, mint hogy sirandeli korosok is életüket vesztették az apja oldalán. Egyszer már harcoltak Taristan ellen, és vesztettek.

Vajon ismét csatába szállnak?

Corayne magasra emelte a fejét.

– Honnan tudod a nevem?

A koros sólyomszeme kissé ellágyult, ahogy végignézett a lányon. A szánalmától egyenesen borsódzott Corayne háta.

– Mostanra Vigilia összes enklávéja ismeri a nevedet – dörmögte a férfi.

Corayne ezt különösebb megrázkódtatás nélkül fogadta.

– Te ki vagy?

A koros ismét fejet hajtott, majd térdre ereszkedett. Egy távolinak tűnő életben egy koros már térdelt Corayne előtt. Az öreg kunyhójuk árnyékában, nem pedig egy világvégi árokban.

Corayne az ajkába harapott, mert legszívesebben felüvöltött volna.

– Az én nevem Castrin Sirandelből. Bryven és Liranda fia vagyok, Glorian szülötte.

Corayne tiltakozásában a fejét rázta:

– Erre semmi szükség.

Castrin egy szemvillanás alatt talpon termett, és a kezeit tördelte.

– Az elnézésedet kérem, úrnőm.

Ezúttal Corayne majdnem térdre rogyott, ahogy eszébe jutott Dom és a férfi szüntelen bocsánatkérései meg hasztalan megszólításai. Nyomban elfordult és leeresztette a kardját, hogy elkerülje a korosok fürkésző tekintetét. A szeme égett, a torka elszorult, és alig kapott levegőt. Tiszta szívből kívánta, bárcsak vele lenne Dom, vagy bármelyikük. A lelke mélyén eltűnődött, hogy ha erősen kérné és bevetné minden akaratát, vajon megjelennének?

– Úrnőm, megsérültél?

Minden önuralmára szüksége volt, hogy ne förmedjen rá a korosra, aki már így is teljesen össze volt zavarodva. A lánynak eszébe jutottak azok az idők, amikor Domnak még fogalma sem volt a halandók világáról. Castrin valahogy még nála is rosszabbnak tűnt.

– Nem – bökte ki végül Corayne ismét a korosok felé fordulva. Lassan visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe.

A többi halhatatlan nyugtalanító ábrázattal nézett le rá és kísérte minden mozdulatát, akár egy erdei tisztás szélén várakozó farkasfalka. Furcsa mód Corayne megkönnyebbülést érzett. Biztonságban érezte magát közöttük, már amennyire bárki is biztonságban lehetett egy kettétörés szélén álló birodalomban.

– Felteszem, illene megkérdeznem, hogy miért kerestetek meg – szólalt meg ismét Corayne, közben a testsúlyát áthelyezve a kancájának dőlt. Jó érzéssel töltötte el, ahogy az állat melegsége átjárta a hátát. – De azt hiszem, sejtem. Netán az uralkodótok jobb belátásra tért most, hogy egy húrszál lángolva ég az erdőtök lábánál?

Castrin összepréselte az ajkát. Elnézett a lány válla fölött, Gidastern irányába. Vajon látja a leégett város füstjét, vagy a Vigiliára szabadított infyrnai kopók nyomában maradt elszenesedett ösvényeket? Tudja, hogy mi van mögöttem?

Az elborzadt arckifejezéséből Corayne úgy ítélte meg, hogy tudta.

Castrin a fejét rázva visszapillantott a lányra.

– Azt ajánljuk, tarts velünk Sirandel biztonságába, ahol az uralkodó védelmét élvezheted. Valnir nagyon örülne a találkozásnak.

Corayne továbbra is a lónak dőlt, karját keresztbe fonta.

– Én Ionába tartok – vágta rá olyan gyorsan, hogy végig se tudta gondolni, mit mond. A terv beszéd közben rajzolódott ki előtte. Ettől még helyesnek, mondhatni eleve elrendeltnek tűnt. Hiszen nincs semmilyen másik terv. – De szívesen veszem, ha elkísértek az enklávétokba, és egy estére megpihenhetek nálatok. Így Valnir és én beszélhetünk egymással, de aztán folytatnom kell az utam.

Castrin mögött a korosok lassan, döbbenten összenéztek. Castrin nagyot pislantott, ő is osztozott a többiek zavarában. Nyilvánvaló volt, hogy nem számítottak a lány ellenkezésére. Ezeknek a halhatatlanoknak sem volt túl sok tapasztalata halandókkal.

Végül a férfi ismét fejet hajtott.

– Rendben van, úrnőm.

Corayne elfintorodott, a szája keserű ízzel telt meg a megnevezéstől.

– A nevem elegendő lesz, Castrin.

A koros bólintott, hogy tudomásul vette.

– Rendben van, Corayne.

A lány szeme ismét égni kezdett, noha nem olyan erősen, mint korábban. Minél több fájdalmat érzett, annál érzéketlenebbé vált. Mint amikor olyan sok időt tölt az ember a hidegben, hogy egy idő után már nem is érzi.

– Sokat hallottunk a kísérőidről is, Corayne. Hogy milyen erősek és ravaszak. Egytől egyig nemes szívű hősök – mondta Castrin, és közben Corayne arcát fürkészte. A lány minden erejét összeszedte, hogy ne omoljon össze. – Most hol vannak?

Nem jött ki hang Corayne száján, nem bírta beszédre nyitni az ajkát. Egyszerűen képtelen volt kimondani, azonban a koros ennyivel nem érte be.

– Ionai Domacridhan? – firtatta Castrin. – Ő a barátom.

Corayne nem kapott levegőt, és nyomban megpördült, hogy háttal álljon a korosoknak. Jóformán felugrott a nyeregbe, a szíve a torkában dobogott.

– Nekem is a barátom volt – suttogta.

***

Minden megtett kilométer, minden eltelt nap egy újabb követ jelentett a Corayne szíve köré épülő falban. Igyekezett a kanca ütemére koncentrálni. Könnyebb volt a lódobogást számolni, mint felidézni a rendtársait, és a végzetüket. Ettől még kísértették őt, az arcuk folyton ott lebegett előtte az álmaiban.

A Kastélyliget ősi és szövevényes volt, gyökerek, bozótos és ágak útvesztője. Elsőre minden irány egyformának tűnt. Téli szürkeség, zöld fenyők, lehullott barna levelek és tűlevelek a földön. Azonban a korosok olyan ösvényeket ismertek, amelyekre halandó sosem találna rá, és lovaikkal keresztülrontottak az alagútként összehajló ágak közt. Corayne tájékozódás híján nem tehetett mást, mint hogy követte őket, teljesen elnyelte a fák labirintusa. Már a napokat sem tudta számontartani, és csak bánattól sújtott szellemként vonszolta magát a többiek után.

– Corayne an-Amarat – kiáltott oda Castrin, hangja halványan átszűrődött az emlékek ködén.

A lány nyomban meghúzta a kantárt, és arra eszmélt, hogy a halhatatlanok már egytől egyig leszálltak a lóról.

Várakozón pillantottak felé, aranybarna tekintetük a fák lombjain áttörő napfényként ragyogott. Castrin derékból meghajolt, karját hátralendítette, maga volt a megtestesült finom úriember.

– Megérkeztünk – jelentette ki.

Corayne összevonta a szemöldökét zavarodottságában. Az erdő pont ugyanolyannak tűnt, mint korábban, tele sziklákkal és befagyott patakokkal. Fenyőfák tornyosultak a kopasz tölgyek fölé. A nyárfák csillogtak, némelyik még nem vesztette el aranyló lombozatát. A madarak talán kissé hangosabban daloltak itt, és a szikláknak csapódó víz is dallamosabban csobogott, de ennél több változást nem észlelt.

– De én nem… – fogott bele, és tekintete ide-oda járt.

Ám ekkor az elé táruló kép hirtelen megváltozott, és megnyílt előtte Sirandel.

A Castrin mögött magasodó két fa igazából nem is élő fa volt, hanem faragott kő, a kérget mesteri kezek vésték élethűvé. Még gyökerük is volt, amelyek egy idő után eltűntek a föld alatt. A szabályos ágakon csüngő néhány levél sem volt igazi, hanem színes üvegből készültek, de olyan aprólékossággal, hogy Corayne alig hitt a szemének. A piros, arany és bíbor csillogó árnyékot vetett az erdő talajára. A két fa ágai egymásba szövődtek, mintha csak egy nyílást formáztak volna.

Vagy egy kaput.

– Innen már csak vezetjük a lovakat – magyarázta Castrin, és megfogta a lova kantárszárát. – Innen már te sem tudnál eltévedni.

Corayne már kezdte volna kikérni magának, de a korosnak igaza volt. Ezer év alatt se találta volna meg a Sirandelbe vezető utat egyedül.

Lecsusszant a nyeregből, a csizmája föld helyett követ ért. Az aljnövényzet alatt – amely a többi dologhoz hasonlóan szintén csak álcaként szolgált – kikövezték a talajt, és a titkos út továbbhaladt a kapun túl. A fák gyökerei közül faragott rókák leskelődtek, mindkét oldalon ült egy, mintha csak kapuőrök lettek volna. Corayne magán érezte élettelen tekintetüket. Úgy gyanította, Sirandel rejtőzködő korosainak valódi őrei is a fák között lapulnak, és a kaput figyelik.

– Az enklávé lényegében olyan, mint egy város? – kérdezte Corayne, és közben hunyorogva fürkészte az erdőt. Őröket nem látott, de a kőből faragott fákból lépésről lépésre egyre több lett. Az üveglevelek úgy csillogtak, mint a reá néző koros szempár.

Castrin vállat vont. A lova már úgy ismerte gazdáját és a Sirandelbe vezető utat, hogy anélkül követte, hogy a kantárszárat a kezében tartotta volna.

– Az attól függ – felelte a férfi. – Némelyik enklávé alig nagyobb egy helyőrségnél, míg mások falu vagy kastély méretűek. Ghisan például egy hatalmas sziklaerőd, a Hókorona ékköve. Tirakrion egy sziget. Iona pedig egy igazi város, a legrégebbi enklávénk. Sokunk ott érkezett ebbe a birodalomba egy olyan húrszálon át, amely már régen odébb állt.

– Odébb állt?

– A húrszálak nem csak megnyílni és lezárulni tudnak, úrnőm. Helyet is változtatnak – magyarázta Castrin. – Persze ez évszázadokig tart. Hosszú évek telnek el, mire Gidastern lángoló húrszálja majd valahol máshol tűnik fel.

Corayne szeme tágra nyílt. Lelki szemei előtt megjelent a tűvékony aranyszál, ahogy tüzet okádva átszeli Vigiliát.

– Ezt nem tudtam – felelte a lány, és közben az ajkát harapdálta. – Az ionai húrszál az, amin keresztül Glorian szülötteként te is ideérkeztél?

Castrin arcán átsuhant egy árny séta közben. Ezúttal Corayne tette fel a fájdalmas kérdéseket, a halhatatlan pedig igyekezett kitérni előlük.

– Még gyerek voltam, amikor átkeltem, több száz évvel ezelőtt – fogott bele nehézkesen. – Száműztek bennünket egy olyan királyságból, amelyre nem is emlékszem. Először beléptünk a Keresztút birodalmába, és aztán igen, megérkeztünk a mai Iona földjére.

Száműztek. Corayne úgy rakosgatta el Castrin szavait, mintha csak drágakövek lettek volna, amelyeket később majd alaposan megnézeget.

– A Keresztút? – mormolta, közben maga volt az ártatlan kíváncsiság.

– Az átjáró az összes átjáróhoz, ahogy egykor hívtuk – Castrin tekintete a távolba révedt, Corayne pedig azt kívánta, bárcsak beleláthatna a koros emlékeibe. – A birodalmak mögötti birodalom. Ahonnan minden létező földre vezet egy húrszál. Az átjárói folyton mozgásban vannak, folyton helyet változnak.

Corayne torka elszorult, ahogy belegondolt a súlyos következményekbe.

– De a Keresztút elveszett, ahogy Glorian is.

– Ez így van – vágta rá hűvösen Castrin. – Egyelőre.

Corayne figyelmét nem kerülte el, hogy az aranybarna tekintet ezt követően kissé elidőzött az arcán. Majd a húrszálpengén is. A lányt kirázta a hideg, de sikerült jól elrejtenie. Régi énje kiváló álarcnak bizonyult, így hagyta, hogy tágra nyílt szeme és kíváncsi természete pajzsként szolgáljon neki.

Létezett egy húrszál egykor Ionában, egy átjáró az összes átjáróhoz. Az út, amelyen a korosok hazatérhetnek. De már nincs ott.

Egy füttyszó félbeszakította Corayne gondolatait, és nyomban hátrapillantott Castrinra. A férfi újból füttyentett, halkan, kísértetiesen. Hirtelen beléhasított a felismerés, hogy Castrin tökéletesen utánozta egy bagoly hangját. Hívására egy másik huhogás felelt a fák közül.

A lányt körülvevő halhatatlanok száma egy szemvillanás alatt megkétszereződött, ahogy további őrök léptek ki az erdő rejtekéről. Puha, bíborszínű bőrvértet viseltek, amelyet a róka felségjele díszített. Egy részüknek Castrinhoz hasonlóan vörös haja és aranybarna szeme volt. A többiek viszont olyan különbözően festettek, hogy egy kikötőben sem sereglik össze színesebb társaság. Akadtak közöttük bronzbőrűek és hófehérek, fekete hajúak meg szőkék, de még egy ezüstösen csillogó ősz hajú is.

Castrin az őrök felé fordulva a magasba emelte a kezét, és baráti üdvözlettel széttárta a tenyerét.

– Corayne an-Amaratot hoztam magammal Sirandelbe, az uralkodó parancsához hűen.

Az egyik őr összehúzta a szemét, és a levegőbe szagolt.

– És Infyrna kopóit is magaddal hoztad, Castrin.

Corayne szíve nyomban elszorult.

– Még mindig követnek minket? – szisszent fel a lány, és hátrapillantott az útra, amelyen érkeztek. Már-már arra számított, hogy nyomban lángoló testek fognak előugrani a fák közül.

Castrin felhorkant, a hang majdhogynem nevetésre emlékeztetett.

– Még mindig követnek téged – pontosított. – De gondoskodunk róluk. Az erdő lelassította őket, ahogy reméltem is, így most biztonságban vagy Sirandelben. Még a Lángoló Birodalom szörnyeitől is.

Corayne ijedtsége egy kissé alábbhagyott.

– És mi a helyzet Kastélyligettel?

A halhatatlan nagyot pislantott.

– Nem tudlak követni.

– Az erdőségetek. A földjeitek. – Corayne a minden irányba kilométereken át elnyúló, ősrégi rengeteg felé intett. – A kopók utat égetnek maguknak és tönkretesznek mindent, ahogy engem üldöznek, nem?

Castrin értetlen pillantásokat váltott a többi halhatatlannal, de arcukon semmiféle érzelem nem tükröződött.

– Az nem a mi problémánk – jelentette ki végül.

Egy kézlendítéssel jelezte a lánynak, hogy folytassák az utat.

Corayne félrebillentette a fejét, és épp olyan zavarodottnak érezte magát, ahogy Castrin festett, noha más okból.

– Ez nem a mi birodalmunk, Corayne. Nem tekinthetjük a magunkénak – magyarázta a koros. Ismét útnak indult, a lány kénytelen volt követni. – És nem is a tied, ősi Magna leánya.

Corayne szája keserű ízzel telt meg. Elképedése nem tűnt el nyomtalanul, inkább csak lecsendesedett. Ismét a halhatatlanokra emelte a tekintetét – távolinak tűntek, és Vigiliától kívül állóknak, akárcsak a csillagok, amelyek ott ragyogtak lehorgonyozva a magányos égen, arra kárhoztatva, hogy mindent lássanak, ám sose avatkozzanak be. De a halhatatlanok sorsa nincs megpecsételődve. Ők döntöttek úgy, hogy a háttérben maradnak. Gyorsan az ajkába harapott, mielőtt valami csúnyát vagy gyűlöleteset mondott volna. Szomorúan idézte fel ismét Domot emlékezetében. Egykor bolondnak hitte, aki a fellegekben jár. Most bármit megadott volna a férfi nemes lelkű ostobaságáért.

Legalább Dom törődött a világ többi részével.

Corayne nem szólt többet, de figyelmesen nyomon követte Castrin és a többiek minden egyes lépését.

Az ösvény hamarosan rendes úttá szélesedett, a kőből faragott fák pedig egyre magasabbak lettek. Elhelyezkedésük és művészi megmunkálásuk olyan tökéletes volt, hogy Corayne majdhogynem észre sem vette, hogy épp besétál egy épületbe – a boltíveket élő növényzet és faragott kő halhatatlan kezek által összeszőtt kavalkádja alkotta. Az üveglevelek kétoldalt és a feje felett ablakszerű formát öltöttek, a színes darabkákon szivárványosan szűrődött át a napfény. Madarak szárnycsapkodása hallatszott az ágak közül, és Corayne egy igazi róka vöröses villanását pillantotta meg a gyökerek közt, ahogy elviharzott kőből vájt testvérei mellett.

– Sirandel – suttogta.

Hogy inkább város vagy egy palota volt, azt nem tudta volna megmondani. Számtalan koros jött-ment az oszlopok között, így Corayne azt gyanította, hogy ez valamiféle fogadóterem lehet. Úgy cikáztak át a lány látóterén, akár a korábban látott róka, egyszerre túl gyorsan és csigalassúsággal, és a legkisebb erőfeszítés nélkül beleolvadtak enklávéjuk környezetébe. Az öltözéküket – fémet, bőrt és selymet egyaránt – a bíbor és az arany árnyalataiban pompázó, hullott falevelekre emlékeztető minta díszítette.

A fák közül boltíves átjárók és kanyargós lépcsősorok kandikáltak ki. Némelyik lépcső csigavonalban kanyargott a fák magas lombkoronájában megbúvó őrtornyokhoz. Voltak, amelyek a fák gyökerei közt tűntek el, és eldugott, föld alatti termekben értek véget. Az enklávét nem vette körül fal, egyedül Kastélyliget sűrű erdeje óvta a betolakodóktól. Sirandel inkább egy katedrálisra, mintsem egy erődre emlékeztetett, ahogy egymagában állt a vadon közepén.

– Gyönyörű az otthonod– szólalt meg halkan Corayne, és őszintén így is gondolta.

Castrin szívből elmosolyodott.

Az út végül egy gyökerek közül kiemelkedő, sík teraszba torkollott, amely akár egy díszcsarnoknak is elég tágas volt. Vagy trónteremnek, döbbent rá Corayne, és vett egy nagy levegőt.

A helyiség távoli végében a fák ágai íves falat formáztak, köztük még több színes üveggel. Kőből faragott gyökerek kígyóztak a földön, melyek végül egy méretes trónszékké fonódtak össze. A fejük felett az élő növényzetet teljesen felváltotta a kő. Úgy érkeztek meg az építmény belsejébe, hogy Corayne észre sem vette. Minden irányból körül voltak véve, a helyiség határai mentén végig bíborvértes őrök sorakoztak. Noha félelmetesen festettek, mégsem voltak olyan rémületet keltőek, mint a Sirandel trónján helyet foglaló halhatatlan.

– Felség – szólalt meg Corayne, a hangja visszhangzott a nagy és magas teremben.

Corayne ezután nyomban letérdelt Sirandel uralkodója előtt.

Lord Valnir a trónján ülve meredten nézte a lányt, a száját szorosan összepréselte. Mozdulatlanságát egyedül egy aranybarna villanás törte meg, ahogy a szemével követte a térdre ereszkedő Corayne mozdulatait.

Castrinhoz hasonlóan ő is magas és szikár volt, akár egy fűzfa, a bőre hófehér, hosszú, vörös haját ezüstös tincsek tarkították. Minden ízében királynak látszott, és bár nem viselt koronát, minden ujját ékköves gyűrű díszítette. Arannyal és ametiszttel berakott kapocs fogta össze bíborszínű köpenyét, amely lecsúszott az egyik válláról. Sötét pillái mögött szeme aranylón csillant meg, ahogy tetőtől talpig végigmérte a lányt. Az erdő festett üvegen átszűrődő, halovány fénye érdekesen kettészelte a férfi alakját. Épp olyan éles szemű vadállatnak tűnt, mint az enklávé címerében található róka.

Az uralkodó lassan előrehajolt, ebben a szögben jobban megvilágította a napfény. Corayne figyelmét nem kerülte el a férfi nyakán húzódó sebhely, jóllehet épp csak megmutatta magát a köpeny gallérja felett. A fehér és rózsaszín hegek feltűnően kirajzolódtak sápadt bőrén, és láncként fonták körül a torkát. Corayne nem látott nála fegyvert, egyedül egy nyárfaág hevert az ölében. Az ezüstös kérgű és aranyló levelű ág úgy csillogott, mintha csak a szél rezegtette volna a leveleket.

– Állj fel, Corayne an-Amarat – szólalt meg. Hangja lágy volt, némileg rekedtes. Corayne eltűnődött, vajon a sebhely miatt-e. – És légy üdvözölve a körünkben.

Corayne engedelmeskedett a parancsnak, és legyűrte remegését. Még az Eridával és Taristannal történtek után sem tudta megállni, hogy ne illetődjön meg egy koros uralkodó láttán.

– Köszönöm a szívélyes fogadtatást – préselte ki magából Corayne. Nagyon szerette volna, ha Andry most mellette van. Az apród pontosan tudta volna, hogyan kell viselkedni egy ilyen magas rangú uraság tróntermében. – De attól tartok, nem élvezhetem a vendégszeretetét túl sokáig.

Valnir zavartan felhúzta a szemöldökét.

– Felteszem, ti halandók folyton kifuttok az időből.

Corayne néma csendben állt egy pillanatig. Majd kezét a szájára nyomta, és amennyire csak tudta, próbálta elfojtani nevetését.

A trónszékéből Valnir értetlenül pislogott Castrin felé.

A lánynak ettől csak még inkább nevethetnékje támadt. Ez jelentette számára az egyetlen megkönnyebbülést, pillanatnyi menekülést a föléjük tornyosuló végzet elől.

– Elnézést kérek, felség – szabadkozott Corayne, és próbálta összeszedni magát. – Nem esik meg minden nap, hogy az ember viccet hall az elkerülhetetlen haláláról.

Valnir összeráncolta a homlokát.

– Én nem így értettem.

– Tisztában vagyok vele – vágta rá Corayne. Hangja elkomorodott. – Ionai Domacridhan épp ugyanilyen volt, amíg ismertem.

A csend súlyos lepelként nehezedett a teremben lévőkre.

Valnir a trónszéken ülve a fejét rázta. Ha volt is némi színezete sápadt bőrének, az most végérvényesen eltűnt.

– Ezek szerint halott.

– Nem állíthatom biztosan. – Corayne próbálta elnyomni a szívében fáradhatatlanul viaskodó reményt. – De csak a halál vagy a rabság tartaná vissza attól, hogy értem jöjjön.

Az uralkodó vicsorogva felmordult. Fogai megcsillantak, Corayne félig-meddig arra számított, hogy méregfogak lesznek a szájában.

– Csakúgy, mint Rowanna, Marigon, és Arberin – sziszegte, és közben a keze ökölbe szorult. A halhatatlanok higgadtságának álarca mögött tajtékzott a dühtől. – Ismét a vedérák vére folyt ezért a nyomorúságos birodalomért. A semmiért halt meg.

– Halála nem lesz hiábavaló, amíg én élek, felség – ezzel Corayne kissé elfordult a trónszék felől, és megragadta a hátán lévő kard markolatát. – És amíg nálam van Vigilia utolsó húrszálpengéje.

A teremben Valnir őrei egyként, Corayne halandó szeme számára felfoghatatlanul gyors mozdulatokkal feszítették meg íjaikat. Ezután támadásra készen figyelték, ahogy a lány előhúzza a kardját, és hagyja, hogy a terem fényei megcsillanjanak a pengén.

Valnir ellenségesen méregette a fegyvert, vörös szemöldökét egyetlen könyörtelen vonallá húzta össze. Egy vállrándítással leintette az őröket.

Corayne lefektette a kardot a kőre. A markolat ékkövei épp úgy vöröslöttek, akár a kandallóban izzó parázs.

– Látom, ismeri a kardot – szólalt meg Corayne. – Ahogy a jelentőségét is.

Lehettek a korosok bármilyen gyorsak, sokkal ijesztőbbnek tűntek, amikor készakarva lassan mozogtak. Valnir ezúttal így tett, ahogy feltolta magát a székéből. A nyárfaágat a kezébe vette, az aranyló levelek minden lépésnél megrezzentek.

Acsarogva meredt a húrszálpengére, miközben hosszú lábával peckesen, de szinte nesztelenül lépdelt. Ismét felszisszent.

Corayne alig tudta türtőztetni magát, hogy nyomban futásnak ne eredjen, minden ösztöne figyelmeztetőleg azt kiabálta, hogy a halhatatlan király szemében nem több egy könnyű prédánál.

– Jobban ismerem azt a kardot, mint azt el tudnád képzelni – fröcsögte az uralkodó, tágra nyílt szeme szikrát szórt. De nem a lányt nézte, hanem a húrszálpengét. – Iona hercegnője nálunk járt néhány hónappal ezelőtt, és elöntött minket a panaszáradatával. Hírt hozott a rokonaim haláláról, és arról, hogy ez a birodalom a pusztulás szélén áll. Harcosokat kért, hogy az egész enklávé harcba szálljon az oldalán.

Corayne összevonta a szemöldökét.

– És felséged hátat fordított neki.

– Jobb egynek hátat fordítani sokak helyett – csattant fel az uralkodó.

Corayne ismét szerette volna menekülőre fogni, de végül nem tágított.

– Tudja, már ő is halott – szólalt meg halkan a lány. Valnir hátrahőkölt, mintha villám csapott volna belé. Arca megvonaglott a gyötrelemtől. – Ridha hercegnő odaveszett a tűzben Gidastern egészével együtt.

Az uralkodó nekirontott az emberének, olyan gyorsan, hogy a tagjai elmosódtak. Az aranyló nyárfaágat lándzsaként tartotta a kezében.

– Igaz ez?

Castrin azon nyomban térdre rogyott, és gyászosan lehajtotta a fejét.

– A városig nem értünk el. Az volt a parancs, hogy találjuk meg Corayne an-Amaratot, és vele együtt térjünk vissza. – Oldalvást felemelte a fejét, és lesújtottan a lányra pillantott. – De Gidastern lángjai mardossák a látóhatárt, és Infyrna kopói szabadon kószálnak Vigiliában.

Corayne hagyta, hogy Castrin szavai elérjenek az uralkodó tudatáig. Valnir ismét a kardra meredt, a fájó érzelmek közé mérhetetlen harag vegyült.

– Feltéptek egy újabb húrszálat, felség – szólalt meg végül a lány.

Valnir nem pillantott fel a kardról.

– De többet nem fognak, ha igazat beszélsz – suttogta Valnir. – Ha valóban ez az utolsó húrszálpenge a birodalomban, és azt te forgatod, akkor nem kell többé tartanunk az ősi Magna Taristanjától.

– Tiszta szívemből azt kívánom, bárcsak így lenne – sóhajtott fel Corayne, és bár veszélyesnek tűnt, tett egy lépést az uralkodó felé. – Azonban a nagybátyám nincs egyedül. Ő Ami Vár szolgája, aki ketté kívánja törni ezt a birodalmat, és a darabokat magának követeli.

Valnir erre csak legyintett.

– A húrszálakon keresztül, igen. Ennyit Ridha is elmondott, meg előtte Isibel, amikor ez az egész képtelenség elkezdődött. De Taristan nem tud több húrszálat feltépni a nálad lévő kard nélkül. Amíg távol tartjuk ezt a pengét a nagybátyádtól, a birodalom biztonságban van.

Ekkor valami megcsillant Valnir szemében.

– Sőt, a legjobb, ha elpusztítjuk – dörrent fel. – És gondoskodunk róla, hogy egyetlen magnavérű hódító se tudja veszélyeztetni a birodalmakat többé!

Corayne nyomban ugrott, hogy a koros és a húrszálpenge közé helyezkedjen. Felemelte a kezét, mintha egymaga megállíthatta volna Valnirt, ha az uralkodó úgy dönt, cselekedni fog.

Szerencsére a koros hirtelen megállt. Szemét összehúzta, egyszerre volt zavart és felbőszült.

– Meg kívánod tartani? Milyen okból? Magadnak?

Corayne majdnem felhorkant ingerültségében.

– Taristan már így is tömérdek kárt okozott. Két húrszálat már lezártam, de kettő még nyitva van. Az egyik Gidasternben, ám az elérhetetlenné vált. A másik… nem tudom, hol lehet. Ha tudnám, már ott lennék. Azonban a feltépett húrszálak lassan behálózzák a világot, akár a törött üveg repedései. Amíg az egész összetörik. És akkor Ami Vár…

– Nem vár többé – fejezte be a lány mondatát Valnir, és azzal sarkon fordult, hosszú köpenye végigsöpört a földön. A hullott levelek felkavarodtak a nyomában, ahogy visszasuhant a trónhoz. Egy nagy sóhaj kíséretében visszasüppedt a székbe, a nyárfaágat ismét az ölébe fektette. – Destrulia dühödt királya meghódítja ezt a birodalmat, mint megannyi másikat azelőtt.

Corayne állkapcsa megfeszült.

– Megannyi másikat? – ismételte összevont szemöldökkel.

Valnir pillantásában semmiféle érzelem nem tükröződött.

– Azt hitted, ez az első birodalom, amelyet Ami Vár meg kíván hódítani és elpusztítani?

Corayne nyomban elvörösödött, egész testében elöntötte a forróság.

– Nem. A saját szememmel láttam a Hamvak földjét, uram – préselte ki magából, és igyekezett Valnir zordságához hasonlóan hideg hangot megütni.

Lelki szemei előtt látta a templom húrszálán túli kettétört birodalmat, a por, forróság és halál földjét. Semmilyen növényzet. Semmilyen élet. Nem volt ott más, csak az egymáson csúszó-mászó élőhullák, és az erőtlen nap a véráztatta égen. Még hány birodalmat érhetett efféle végzet? És még hány fogja követni, ha mi elbukunk?

Valnir ábrázata alig észrevehetően megváltozott – most először valóban eltöprengett. Talán egy kissé le is volt nyűgözve. Hosszú ujjával a nyakához nyúlt, és megdörzsölte a sebhelyét, végigsimítva a régi heg mentén egyenetlenné vált bőrön. A lányt villámcsapásként érte a felismerés, mi okozta a sebhelyet.

Ez nem penge.

Hanem egy hurok.

Corayne gondolatai csak úgy száguldottak. Mégis kinek jutna eszébe, hogy megpróbáljon felakasztani egy koros királyt?

– Mesélj az utazásaidról, Corayne an-Amarat – szólalt meg végül Valnir, de a tekintete továbbra is távolinak tűnt. – Mondj el nekünk mindent!

Corayne érezte, ahogy úrrá lesz rajta a kimerültség, és menten agyonnyomja. De nem hátrálhatott meg. Ridha hercegnőnek nem sikerült maga mellé állítani Valnirt és az embereit. Corayne tisztában volt vele, hogy nem engedhet meg magának több kudarcot.

Olyan gyorsan beszélt, ahogy csak tudott, mintha lehagyhatná saját bánatát. Mostanra betéve tudta az egész történetet.

– Az anyám Meliz an-Amarat, a Viharszülött hajóskapitánya, akit Ménkű Melként ismernek a Hosszú-tenger vizein. – A koros uralkodó szenvtelen arccal hallgatta. Anyja félelmetes hírneve aligha bírt bármilyen befolyással az erdő halhatatlanjai számára. – Az apám Cortael volt az ősi Magnából, egy született herceg, a rég letűnt Magna birodalom örököse.

Corayne összerezzent, ahogy a felismerés átsuhant Valnir, az őrök, de még Castrin arcán is.

A lány az ajkába harapott.

– Tudom, hogy ennek az enklávénak számos tagja, a saját társaik az apámmal együtt életüket vesztették, amikor feltépték az első húrszálat.

A korosok nem ismerték a gyászt, és nem is tudták jól kifejezni érzelmeiket. Valnir mogorva ábrázattal fogadta az elesettek említését.

– Mint tudják, Domacridhan túlélte az összecsapást, és elindult a keresésemre, Ridha hercegnő pedig útnak eredt, hogy szövetségesekre leljen az enklávék között.

Az uralkodó a szégyenérzethez még kevésbé volt hozzászokva. Valnir arca megvonaglott, és Corayne szinte várta, hogy tüstént dúlni-fúlni kezd, akár egy kisgyerek. A lány folytatta.

– Elsőre nem hittem neki, amikor elmondta, ki is volt az apám. Magnavérű. Húrszálszülött. Az átkelők gyermeke, ahogy itt mindenki. És azt sem hittem el, hogy ettől én is magnavérű vagyok, az ősi birodalom örököse. A húrszálpenge forgatója. Azt hittem… – hangja elcsuklott, ahogy elöntötték az emlékek. – Mindössze egy esélyt láttam benne, hogy magam mögött hagyhassam anyám börtönét. Hogy láthassam a világot.

Valnir felhúzta vörös szemöldökét.

– És?

Corayne uralkodott magán, hogy ne horkanjon fel.

– Azóta túlságosan is sokat láttam a világból.

És a Vigilián túli világokból is.

Corayne tovább mesélt, és amennyire lehetett, igyekezett megtartani a lendületét. Mire a végéhez ért, a szája kiszáradt, a szíve pedig a torkában dobogott, ahogy kénytelen volt újraélni az utazás fájdalmát.

Valnir arcára kiült a sajnálat, a homlokát aggodalmasan összeráncolta.

– Sok nagy tettet vittél véghez, Corayne an-Amarat. A legtöbben azt mondanák, talán túl sokat is. – Fehér keze végigsimított az arcán, mielőtt ismét megállapodott a sebhelyen. – Ma este imádkozni fogunk Domacridhanért és Ridháért, és a többi elesettért. Treck katonái? A társaid?

– És a jydik is – tette hozzá rekedten. A hangja kezdte cserben hagyni. – És Kovalinn korosai.

Valnir nem pattant fel, de hátrahőkölt a trónszéken. Arca megfeszült, és két kézzel megszorította az ölében heverő faágat, az ökle rázárult a törékeny nyárra.

– Kovalinn? – sziszegte.

– A parton csatlakoztak hozzánk Gidastern előtt, odahajóztak a megsegítésünkre – magyarázta Corayne. – Épp időben.

Épp időben, hogy lemészárolják őket velünk együtt.

– És ki vezette őket? – követelte a választ Valnir, felemelt hangjába beleremegtek a kövek. – Dyrian nyilvánvalóan nem lehetett. Még szinte gyerek.

Corayne a fejét rázta.

– Az uralkodó édesanyja vezette az embereit. Eydának nevezték a többiek.

Valnir egy szemvillanás alatt talpon termett, aranybarna szeme forró, dühödt könnyekkel telt meg. Még mindig a markában szorította az ágat, mintha csak valami pajzs lett volna.

A napfény megcsillant vörös és ezüstös haján, a piros tincseket mintha vérrel festették volna. Corayne rádöbbent, hogy már látott ilyet azelőtt, az Éber-tenger partjainál. Eyda úrnő haja is ilyen színben fénylett. A szeme más volt, de ugyanaz a vörös haj és tejfehér bőr. Igazából pont úgy nézett ki, mint Valnir, eszmélt rá Corayne, ahogy elméjében a rejtély darabkái lassan a helyükre kerültek.

– Eyda Kovalinnból. Eyda a száműzöttek közül, akit velünk együtt kiűztek Glorianból. – Az uralkodó nehezen kapkodta a levegőt, a mellkasa gyors ütemben emelkedett és süllyedt a brokát alatt. Ismét a fogát vicsorgatta. – Túlélte?

– Azt nem tudom, felség…

Corayne torkán akadt a szó, ahogy a nyárfaág mennydörgő hangot hallatva kettétört. Az aranyló levelek szétszóródtak a földön, és zord szél süvített végig az enklávén, felkavarva a világot.

Corayne összerezzent, ahogy Castrin széttárt karral előreugrott.

– Uram… – kiáltotta, de Valnir egyetlen kézmozdulattal csendre intette.

– Leteszem az ágat – harsogta Sirandel uralkodója, hangja olyan erővel zengett, hogy az egész terem beleremegett.

Corayne érezte, hogy a kimondott szavakból – akárcsak valami halk szárnysuhogás – varázslat gyűrűzik szét. Az egész terem visszhangzott, a korosok pedig letérdeltek, mint akiket letaglózott uruk hatalma.

Valnir ekkor kinyújtotta üresen maradt kezét, hosszú ujjai görcsösen megfeszültek.

– És felveszem az íjat – dörögte Valnir.

Úgy hangzott, mint egy varázsige utolsó sora, egy ima.

Az árnyékból egy újabb őr lépett elő, jóval súlyosabb páncélzatot viselt a többieknél. Egy hatalmas tiszafából készült íjat hozott a két karjára fektetve, a fa gyönyörűen megmunkált, az íve tökéletes volt. Corayne arra számított, hogy ékkövek és művészi részletek borítják majd, azonban a fekete fa díszítetlen volt. Egyedül a húr csillogott, ahogy halálos pontossággal beolajozták.

A koros őr egyetlen szó nélkül letérdelt Valnir mellett, és felnyújtotta az íjat.

Az uralkodó egy hosszú, dermesztő pillanatig csak méregette a fegyvert.

Corayne torka elszorult, a szíve pedig olyan hevesen vert, hogy kétségtelenül minden halhatatlan hallotta a teremben.