LAKATOS LEVENTE

Szeress jobban!

Copyright © Lakatos Levente, 2015

Borítókép © Europress/Getty Images

© Dopamin Könyvkiadó, 2022

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosa,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-81910-7-4

Barbara öt esztendeje megjárta a poklot. Az akkor tizenhét éves, mindent a pillanat szépsége alá rendelő lányt megkísérelték eltenni láb alól. Barbit a lehetőségek városáig, New Yorkig üldözi a múltja, ott igyekszik új életet kezdeni, tervei azonban sorra kudarcba fulladnak. A huszonéves lány vaskos hazugságokba burkolózva él, mígnem egy baljós éjszakán találkozik egy titokzatos, még nálánál is súlyosabb lelki terhet hurcoló férfival. Vajon sikerül megmenteniük egymást a sötétségtől?

Krisz öt éve tartó, tökéletesen gondtalannak hitt párkapcsolata egyik pillanatról a másikra összeomlik. A kiábrándult fiú New Yorkba menekül, hogy tisztázza felkavart érzéseit. Éppen amikor a háta közepére sem kívánja a társaságot, a sors összehozza egy agyontetovált, illegális küzdősportot űző férfival. A titkoktól kemény álca azonban nagyon is sebezhető szívet takar, amely most könnyen megrepedhet.

Barbibébi története öt évvel az első kalandot követően folytatódik!

Mennyit változik az ember a felnőttkor küszöbét átlépve? Hogyan találunk valódi önmagunkra, pontosabban arra a személyre, akit majd néhány év múltán ismét átértékelhetünk? Áldozni kell-e a harmóniáért, és utóbbi egyenlő-e a boldogsággal? A legtisztább tükröt önmaguknak állíthatjuk, a kérdés, hogy van-e bátorságunk belepillantani.

AZ UTAZÁS ELŐTT

1

BARBI

– Élvezed? – pillant fel a combok öleléséből Elliott.

Barbi kedvesen, ám cseppet sem őszintén elmosolyodik. Már várta a kérdést, mely együttléteik során legalább egyszer biztosan elhangzott.

– Persze.

Mi mást mondhatna?

Az átlátszóan reszketeg sóhaj ellenére a férfi tekintete elégedetten csillan: hisz a hazugságnak. Pontosabban a kegyes hazugságnak. A lány elsősorban nem megvezetni akarja. Éppen az iránta táplált ragaszkodás miatt tudja, azzal teheti boldoggá, ha megadja számára az önimádat lehetőségét – minél nagyobbra duzzad Ell önbizalma, annál kiegyensúlyozottabb, vidámabb és szerethetőbb lesz. Akkor vérbeli férfi.

Elliott szerint a vérbeli férfi ismérve a hiba nélküliség. Szilárd meggyőződése, hogy egy férfi csak akkor lehet felhőtlenül boldog, ha vastag a pénztárcája, népszerű a saját köreiben, és nem utolsósorban feledhetetlen szeretőként emlegetik. Ha valamelyik összetevő hiányzik, siker ide vagy oda, a szerencsétlen flótás boldogtalanságra kárhoztatott.

Amikor Ell először osztotta meg vele a hiba nélküliségről szóló eszméit, Barbi a kifejezést furcsállva visszakérdezett, hogy a tökéletességre gondol-e. A férfi kinevette. Szerinte tökéletes csak a vérbeli nő, hiba nélküli pedig kizárólag egy vérbeli férfi lehet, és míg az előbbi kifejezés a külsőségekre, az utóbbi a belső tulajdonságokra vonatkozik. Elliott meglátása szerint tehát, míg a férfi személyiségében is, a nő csupán a domborulatai tekintetében jeleskedhet. Barbi hosszan ízlelgette a bosszantó, hímsoviniszta gondolatsort, aztán kiegyezett magával abban, hogy minden férfi túlértékeli a lába közé teremtetett plusz centimétereket. Elliott egyre gyakrabban előtüremkedő arroganciája szerencsére eltörpül előnyös tulajdonságai mellett. A jóképű és sikeres férfi minden tekintetben biztonságot nyújt a lány számára, aki ezért, míg lehetősége adatik rá, biztosítja arról, hogy számára ő vérbeli férfi. Mert a szeretettől túlcsorduló, vérbeli nőnek nem nagy ár ezt-azt lenyelnie a boldogságért.

– Szeretem, amikor ráhangolódsz a témára, Babácska – csókol Elliott a lány altestébe.

Válasz gyanánt Barbi felnyög, vagyis inkább csuklik egyet. Tökélyre csiszolta kéjhangját, mely akkor a leginkább ösztönszínű, ha csuklásból indítja, majd a légszomjszerű torokhangból leheletté lágyítja a levegőt. Aztán gyenge pontjai ismeretében a férfi hajába túr, hogy körmével a tarkójától a feje búbjáig végigszántson a bőrén. A félhomályban látja, amint az izgató ingerektől Elliott háta, akárcsak egy ajzott fenevadáé, felpúpozódik: ebben az ősi hevületben a férfiak általában látni és hallani egyaránt képtelenek, éberségük lanyhul, kizárólag élvezésre alkalmasak. Kiszolgáltatott, ezáltal manipulálható, illúziókeltéshez tökéletes helyzet ez, amellyel Barbi szemérmetlenül vissza is él. Fontos, hogy ő irányítson, és elterelje Ell figyelmét.

Az igazság ugyanis az, hogy a lány öt éve egyáltalán nem élvezi a szexet. Elliott az egyetlen férfi – és tulajdonképpen az egyetlen ember is –, akit ebbe a titokba beavatott.

Amikor cirka egy évvel ezelőtt, néhány randijukat követően, lefeküdt Ell-lel, Barbi csodára várt. Remélte, hogy a külsejét tekintve édesen lágy, ellenben a belső tulajdonságaiban hidegvérű és ellentmondást nem tűrő fiatal építkezési vállalkozó végre átlendíti a hosszú ideje húzódó holtponton. Mindhiába. Az első aktus a lány számára kellemetlenül monoton dörgölőzéssé karcsúsodott, és megtörtént az, ami korábban soha: csalódottságában elpityeredett. A reakció magyarázatot követelt, és elesettségében kifakadt a panaszfekély. Mérget vett volna arra, hogy ez a boldogságsansza is az enyészeté lesz, hiszen melyik férfi akarna olyan nőt, aki képtelen élvezni, ezáltal nem is feltétlenül igényli a szexet?

Pláne, ha az illető férfi olyan vonzó tulajdonságokkal rendelkezik, mint Elliott Josef Barnes, akinek elég széttárnia a karját, máris csinos nők fordulnak az ölébe. Ribanca válogatja, hogy az acélos teste vagy a teletömött zsebe erősebb mágnes. A kapós alfahím, rácáfolva minden előérzetre, kihívást látott Barbiban: ő akart lenni az a férfi, akinek sikerül újra testi örömhöz juttatnia a lányt. Barbi a kezdeti meglepettségtől részegülten még hitte, hogy a kettejük közötti vonzalom orvosolja majd áldatlan állapotát, ám a fennmaradó sikertelenség mégis kettejük közé szöktette az elhidegülést. Amikor Ell érdeklődött, ő őszintén válaszolt, amit nem kellett volna. Aztán a kapcsolatuk peremén egyensúlyozva belátta, amennyiben Elliott hosszú távon sem érzi magát vérbeli férfinak mellette, zokszó nélkül elhagyja. Mert hát mit tesz egy vérbeli férfi, ha kudarcot vall? Megalázottságában felszegett fejjel és peckes járással ugyan, de mielőbb továbbáll. De ha Barbi egyszer megfogta az Isten lábát, szorosan kapaszkodik belé. Hosszú hónapok gyötrelmes munkájába került, mégis sikerült elhitetnie Elliottal, hogy hiba nélküli, és őrületes orgazmusokhoz segíti hozzá. Kapcsolatuk azóta kiegyensúlyozottan csendes, azonban Barbi alakítása bármennyire hiteles, a kételyt soha nem irthatja ki gyökerestől.

– Ez is jó? – kérdezi újfent a férfi.

– Jó – nyögi Barbi, a szó végét ezúttal hümmögésbe fojtja, de hiába összpontosít, ezúttal sem akarja széthasítani a vágy.

Az elmúlt öt évben, Elliotton felül, összesen három fickóval volt dolga. Az első sokat dolgozott, alig feküdtek le egymással, amikor mégis megtörtént, nagyjából egy perc alatt végeztek, így esélye sem volt a kielégülésre. A másodikat Barbi éppen a saját orgazmusát hiányolva hagyta faképnél, mert azt hitte, hiányzik közülük a kémia. Harmadikként egy olyan dögös szoknyapecért fogott ki, aki egyhuzamban akár háromszor is tettre készen állt, de éppen a heves viszonyuk ébresztette rá a lányt arra, hogy valami nem stimmel vele. Saját maga érintésével sem tudott a csúcsra jutni. Míg őt beburkolta a depresszió, a pasas átszállt a következő virágra.

Hosszú, magányos hónapok következtek, mígnem egy, a barátnőivel eltöltött iszogatós estén a bárban odalépett hozzá Elliott, és csapni kezdte neki a szelet. Barbi először ellenállt, aztán mégis engedett, végül arra eszmélt, hogy Elliott megtartása érdekében szexuális kísérletezésbe kezd. Idővel lelkesedéséből egyre veszített: mostanra már csak szeretne túlesni az aktuson úgy, mint a kiegyensúlyozott kapcsolathoz szükséges rosszon. Beletörődött frigiditásába, mely elhitette vele, hogy egy vérbeli nő boldogságának pótolható része a szexuális kielégültség.

– Hihetetlen, mennyire szűk vagy… – morogja Ell, és miközben a lányba vezeti két ujját, szabad kezével magához nyúl.

Barbi felszisszen, mert izmai megfeszülnek a száraz kellemetlenségtől. Általában van ideje síkosítóval trükközve előkészülnie, de Elliott ma meglepte. Minek után egy sikeres, kora esti üzletkötésére háromszor is koccintott, gyakorlatilag már az otthona küszöbén csillapíthatatlanságról árulkodó, ginízű csókkal esett a lánynak.

– Hihetetlen, mennyire… – ismétli egy sóhajtással Barbi, majd ismét a férfi hajába túr.

Ha nem tenné, Ell néhány pillanattal később felsandítana, hogy újfent megkérdezze, minden rendben van-e, akkor pedig szembesülne a makacs ténnyel, miszerint a lány arcán ajakharapó kéj helyett grimasz nyújtózkodik. Gyakorlat ide vagy oda, a fájdalomleplezés túlmutat Barbi színészi kvalitásain. Miközben könnybe lábadt szemmel a plafonon úszó árnyakra mered, egyetlen gondolat lüktet elméjében: öt éve minden bizonnyal isteni büntetésként veszítette el az orgazmusképességét.

Képesség. Nevetséges, hogy ennek hiányában úgy gondol a testi örömökre, mint valamiféle adottságra, mellyel teremtetésekor felruházták, majd amitől öt éve megfosztották. Mert elkövetett tettei okán nem érdemli meg.

Öt éve.

Öt év telt el azóta, hogy…

Még ma is a sírás fojtogatja, ha pokolra hívó napjaira gondol. Azt mondják, az idő, ha nem is feledteti, de egészen biztosan halványítja – sőt, akár szebbé is varázsolja – a nyavalyás emlékeket. Ehhez kapcsolódóan azt is mondták Barbinak, hogy ha a botránysorozata után és a magyarországi médiafelhajtás elől New Yorkba telepedett apjához költözik, új életet kezdhet. Mindkét ígéret hitetlenül egyszerűnek és nevetséges butaságnak bizonyult. Hiába az új környezet, ugyanaz a kínzó emlékekkel gyötört lány maradt, mint aki egy kontinenssel arrébb volt.

– Babácska, bekapod egy kicsit? – rántja vissza Elliott a nosztalgiával átszőtt gondolatai közül a jelen időbe Barbit.

Barbi valaha könnyen kapható volt az orális szexre, ma már nehezebben viszi rá a lélek. Talán a felfokozott állapotban tűnt édesnek az, ami hűvös vággyal undorítóan keserűnek ígérkezik.

– Inkább kézzel – igyekszik a legcsábosabb pillantás kíséretében meggyőzni a férfit.

– Ugyan, Babácska! – Alsó ajkába harap, majd a lány feje mellé térdel. – Hiszen mindig olyan élvezettel csinálod.

Elszúrta.

Kapcsolatuk hajnalán tett orgazmushajszoló kísérletei során az alkohol mellett különböző drogoknak is esélyt adott. A tudatmódosítók a csúcstól ugyan még messzebb lökdösték, a gátlásain bőven oldottak. A férfit megtartó színjáték részeként aztán már-már felnőttfilmekbe illő, arcpirító praktikákat is bevetett. Ell hamar megszokta, és elvárja a jót. Íme, Barbi ellen fordították a saját fegyverét. Míg némán, farkasszemet nézve párbajoznak, Barbi azon tűnődik, mitévő legyen. Hazudja Ellnek, hogy herpesze van? Mondja, hogy a barátnőivel szájszüzességi fogadalmat tettek a hétvégére? Vagy…? Az összes felmerülő ötlet annyira bugyuta, hogy a lány elszégyelli magát, amiért ellenkezni próbál. Belátja, a célja érdekében a saját kedvétől függetlenül kell alakítania a szexistennőt. Mielőtt szó szerint fejet hajthatna Elliott előtt, a türelmetlen férfi erőszakosan a hajába tép, és ajka közé erőlteti magát.

– Az is tetszik, amikor kéreted magad, és kényszerítésre vársz – morogja vicsorgó vigyorral a férfi.

A lány nyöszörög, szemét összeszorítva öklendezik, és körmét Elliott húsába vájja. Próbálja eltolni magától az izmos testet, de a férfi a fájdalomtól csak még inkább begőzöl, már csak az ösztönei szentek – szexuális izgalma foszlányaira bontotta a józan eszét. Muszáj kizökkenteni valahogy, és mivel erőszakot csak agresszió semlegesíthet, a lány ököllel püfölni kezdi a férfi csípőjét.

És ekkor elcsattan egy pofon.

Illetődöttségében a lány ellenállása alábbhagy, Elliott a hajába tép, és fölé tornyosulva, gúnymosollyal bámul le rá.

– Fogadj szót, Babácska! – utasítja felvont szemöldökkel.

Babácska. Elliott vajon tényleg egy élettelen hajas babának tartja, amivel kedvére szórakozhat? Amit cibálhat, dobálhat és nyúzhat? Barbi régen sok őrültséget művelt különböző – nem ritkán vadidegen – férfiakkal, de soha nem hagyta, hogy használják, mindig ő diktált. Akkor, egy ehhez hasonló helyzetben, egy visszakézből adott pofon kíséretében, az ágyból kipördülve faképnél hagyta volna az illetőt, most mégis veszteg marad. Az elmúlt hónapokban bebizonyosodott, a boldogságot kompromisszumok táplálják, és ha már ennyit belefektetett ebbe a kapcsolatba, nem hagyhatja, hogy a testiség keresztülhúzza a számításait.

– Vedd a szádba! – hörgi Elliott verítéktől csillogó pofával, és a lány olyan lelketlenül, mint egy akarattalan játék baba, de engedelmeskedik. – Ez az! – nyögi Ell, és csípőjét mozgatva használja a mozdulatlanul tűrő Barbi ajkát. – De… jó… forró… – lihegi egyre határozottabb lökésekkel. – De… jó… vagy… El fogok így… – Ekkor kicsúszik a tétlen ajkak közül, mire a lány összeszorítja a szemét, de megkönnyebbülésére nem történik meg az, amire számít. – Nyalogasd a golyómat!

A lány eltátott szájjal réved a semmibe.

Csend.

– Most mi van? – Ell hangja őszintén meglepett.

Síri csend.

– Légy szíves, Babácska… – teszi hozzá kisfiús kérleléssel.

Barbi masszírozni kezdi nyáltól nyirkos, meggyötört állát.

Egyre kínosabb a csend.

– Jaj, ne csináld már…! – vigyorodik el zavarában Elliott.

A lány, ha akarna, akkor sem tudna megszólalni, a csend egyre szélesebbre nyújtózkodik körülöttük.

– Tudom, hogy azt szereted, ha használnak… – kacag fel zavartan a férfi. – Mi sem bizonyítja jobban, minthogy csíkosra karmoltad a combomat az előbb. A karmolás nálad az élvezet jele. Ismerlek – eteti Barbival a saját szarát.

A csend hirtelen sürgetővé válik.

– Vagy nem élvezted?

Az Ell tekintetében felvillanó zavarodottság vészjóslóan fenyegeti a lány jövőképét. Feleslegesen nagy kört tettek azért, hogy ugyanoda érjenek. Barbi elterül az ágyon.

– De. Légy vérbeli férfi, csinálj velem, amit csak akarsz! – sóhajtja.

Ez a válasz már annyira negédesen hangzott, hogy Elliott eddig mindent befogadó gyomra sem emészti meg. Ám a lány legnagyobb ámulatára úgy fest, képes uralkodni az agyát fullasztó tesztoszteronár felett. Oldalára dőlve Barbi mellé heveredik.

– Rendben, nem erőszakoskodom – dünnyögi. Mutatóujjával körös-körül rajzolja a lány mellbimbóját.

A férfi kedvességfegyvere térdre kényszeríti a lányt, a pofon emlékét is megfakítja, úgysem volt erős, csak egy kis arcpaskolás. Barbi Elliott felé fordul, tekintete a válláról a mellizmára, onnan vissza az arcára vándorol, ott pedig a húsos ajkán állapodik meg. Az összképet csak szebbé varázsolja, hogy képes uralkodni önmagán. Retteg attól, hogy egy nap Ell azt mondja majd, olyan nőre van szüksége, aki kifogások, fenntartások és grimaszok nélkül élvezi, hogy vele lehet.

– Babácska, ugye elmondanád, ha nem élveznéd? – néz a lányra zavarba ejtő, firtató tekintetével a férfi. – Tudod, hogy az egyetlen dolog, ami kihoz a sodromból, az a hazugság. Ne hazudj nekem soha! Rendben?

Nem akarja elveszíteni Elliottot, azt szeretné, ha boldogságban élnének együtt. Tökéletes boldogságban. De mi a helyzet akkor, ha a boldogságnak a megalkuváson felül a hazugság is szerves része? A hazugság, mely Ell gyenge pontja és vesszőparipája is egyben.

Szerencséjére, mielőtt Barbi bármit válaszolhatna, megcsörren a mobiltelefonja, ő pedig hálás a hívásnak, amiért az megmenteni a vőlegényétől.

2

KRISZ

Ha valaki hozzálépne, hogy megkérdezze, milyennek találja Budapest frissen nyitott gyöngyszemét, a Green Garden nevű szabadtéri szórakozóhelyet, Krisz gondolkodás nélkül rávágná, hogy mocskosnak. A szó összes értelmében.

A vihart jelző, páradús augusztusi levegőn még az olcsó, vizezett alkohol is könnyebben a fejekbe száll: a szórakozó tömeg egy része, a Sakálbetű nevű rockegyüttes esti koncertjének kezdete után fél órával már a felkavarodott portól és verítéktől ragacsosan tombol a tánctéren. A férfiak jellemzően összekapaszkodva, hátsó nadrágzsebbe tömött trikóval félmeztelenül, artikulálatlanul ordítják az aktuálisan játszott dalfeldolgozás szövegét, a nők pedig egymásnak dörgölőzve, karjukkal a levegőben kalimpálva, lehunyt szemmel hullámoznak a zene dallamára. A fülledt hangulat tehát már megteremtődött, és bár a nemek egyelőre elvétve vegyültek egymással, azokat, akik mocskos fantáziával érkeztek, biztosan párban éri a hajnal. Kezd világossá válni, hogy az ország legújabb óvszermárkája miért éppen a Green Gardenben rendezi a bemutatkozó estjét. Ez a hely a nyári nemibetegség-hullám egyik gócpontja lehet.

A fiú orra előtt egy csapatnyi, magukat évekkel érettebbnek sminkelő, ám legfeljebb tizenhét éves lány riszál, és a foguk közé szorított, a bejáratnál beszerzett ajándékóvszerrel kacéran méregetik az összes szemük elé keveredő férfit. Krisz a szíve szerint, az övékéhez hasonlóan csábos pillantással, hozzájuk lépne, és érzékien közéjük súgná, hogy a korai öregítés helyett inkább élvezzék ki a fiatalságukat, mert néhány, gyorsan pergő év múltán majd mindent megtennének, hogy fruskának lássák őket, akkor viszont már a mostaninál is nevetségesebben festenek majd. De kár volna a gőzért, úgysem értenék a jótanács velejét, nem úgy, mint a jobbján gyülekező, a koncert helyett a hamvas lányok látványát élvező, a harmincas éveik végét taposó férfiak. Őket már arcul csapta az észrevétlenül elszaladó élet menetszele, így mintegy utolsó lendületből megpróbálják utolérni a fiatalságukat, és valami érthetetlen oknál fogva azt gondolják, a friss húsban van a boldogság. A nyálcsorgató horda látványa egyszerre szomorú és mulatságos. Hogy lehet ennyire maflán és rossz helyen keresni a boldogságot?

– Azért ennek a helynek is megvan a maga bája – kommentálja a zenét túlharsogva a környezet életképeit Norka, majd a pulthoz fordul, hogy hörpintsen a kólájából.

Ekkor mintegy végszóra, a negyvenhez közeledő pasasok egyike, a haverjai unszolására, bizonytalan járással a csitrikhez lép, elkapja a legfeltűnőbbre sminkelt miniszoknyást, és háromszor megpacskolja a fenekét. Krisz lesújtó pillantással követi az eseményeket, ők sem éltek szentként kamaszkorukban – ó, egyáltalán nem –, de elhajlásaikat mindig fűszerezte legalább egy csipetnyi stílus. Vagy csak az eltelt évek szépítik meg az emlékeket?

– Legutoljára egy csúnyácska lány esetében hallottam a bájos jelzőt – fanyarkodik a fiú.

Semmi kedve nem volt a Green Gardenhez, pláne, hogy kora reggel ötnapos New York-i vakációra indul a párjával, és tudja, a több órás repülőút során, több ezer kilométerre a földfelszín felett, a turbulenciától meg-megrázkódva nem tud majd nyugodtan pihenni. Indulás előtt szeretett volna aludni valamennyit, de szerelme, Simon keresztülhúzta a számításait. Az állatorvosnak készülő férfi a nyárra elvállalta az anyja egyik kolléganője gimnazista lányának, Tündének korrepetálását biológiából, és mivel vészesen közeleg a pótérettségi időpontja, a csaknem egyhetes amerikai út előtt muszáj egy tetemesebb adag tananyagot átnyálazniuk, ami jelen esetben éjszakába nyúló tanulást jelent. A rendhagyó időpontban Simon hol máshol verhetné a lány fejébe a leckét, mint az albérletükben? A lakás kicsi, a fiú minden mozdulatával csak zavarta volna párját a munkában, ráadásul Simon titkolózik, mert fél, hogy visszajut az anyja fülébe: az asszony szemében rendhagyó életet él. Krisz mindezért, miután becsomagolt az útra, úgy döntött, Norkánál – pontosabban Norkával – tölti a várakozás óráit.

– Sokkal tartozol nekem ezért az estéért – sandít a csoporttársnőjére Krisz.

– Nekem is sokkal tartoznak érte, majd testvériesen osztozunk – kacsint vastagkeretes szemüvege mögül a lány.

Krisz kortyol a söréből, de az nem öblíti le cinizmusát.

– Remélem, nem akarod nekem bemesélni, hogy színtiszta kötelességből vagy itt ma este!

– Ha nem kényszerből, akkor szerinted miért? – biccenti oldalra a fejét Norka.

Az ok jelenleg a színpadot uralja, Krisz ezért mindentudó mosollyal odafordul.

– Tanácsos volna elfelejtened ezt a pasast – bök fejével a Sakálbetű csatakos hajú énekese felé. – Ahogy az az íróasztalodon tornyosuló dossziéhalomból is kiolvasható, Ron nem az a típus, aki bármire is tudna vigyázni. Sem magára, sem a farkára, sem a női szívekre.

Norka a legmélyebb megdöbbenésével, pontosabban annak gyenge utánzatával bámul Kriszre.

– Ugye te sem gondolod komolyan, hogy… – kacagja kényszeredetten. – Ismerem a fajtáját. Láttam belőle eleget apám ügyfelei között.

Norka komoly lány, a nagyra becsült Gyöngyházy jogászdinasztia sarja, a család reményei szerint pár év múlva ő irányítja majd a vállalkozást. Hogy minél felkészültebb lehessen, a lány már az egyetemi évei előtt is besegített az irodában, ettől a nyártól kezdve pedig Krisz is náluk, tűzközelből lesheti el a szakma fortélyait.

Néhány napja azzal a kéréssel jelent meg a Sakálbetű menedzsere az irodában, hogy Gyöngyházyék segítsenek kihúzni a banda énekesét a pácból. A férfi a baráti társaságával néhány napja, egy hétvégi mulatozás során összetűzésbe keveredett pár sötét alakkal. A kipattant vitát ököllel, illetve félbetört sörösüvegekkel kívánták rendezni, aminek eredményeképpen az egyik kötekedő az intenzív osztályon kómában, sőt válságos állapotban fekszik. A szemtanúk egy része azt állítja, hogy a szerencsétlen flótást Ron ütötte ki, és még azután is dúvadként püfölte, hogy az védekezésre képtelenül, két vállon feküdt. Az ellentmondó tanúvallomásokon felül nincs kézzelfogható bizonyíték az énekes ellen, ami a védelem szempontjából kifejezetten kedvező alaphelyzet. Az már kevésbé megnyugtató, hogy Ronnak nem ez az első balhés ügye; a frissen elrendelt pszichológiai vizsgálat alapján komoly agressziókezelési problémával küzd. Krisz személyes véleménye szerint tényleg Ront terhelheti a felelősség az összevert pasasért, Gyöngyházyéknak mégis az ellenkezőjét kell bizonyítaniuk, ezért, hogy a zenész még véletlenül se ronthasson tovább a renoméján, a gyakornoki programra jelentkezett egyetemistákkal, valamint a bojtárjaikkal folyamatos felügyeletük alatt tartják a fickót.

A programba a kiváltságos Norka is becsatlakozott, sőt kinevezték a projekt felelős vezetőjévé. Állítása szerint a többiek iránti szolidaritásból teszi, viszont Krisz ezt nem veszi be, pláne úgy, hogy a vak is látja, személyes találkozásaik során Ron mindent elkövet a lány behálózása érdekében, és folyamatosan arcpirító utalásokat tesz neki. Norka látszólag megveti a férfit, fel-felcsillanó tekintete mégis egészen más hozzáállásról árulkodik. Bár soha nem ismerné el, sőt fanyar humorával igyekezne már a felvetést is kisikálni az ember fejéből, a férfi kétségtelenül vonzza a lányt: szeretne a közelében tartózkodni, a felügyelői feladatkörrel pedig ezt anélkül teheti meg, hogy bármit is a szemére hányhatnának.

Családja a legkülönfélébb retorziókkal tiltakozna, ha magánemberként hasonlóan semmirekellő férfiak társaságában múlatná az idejét. Norka a Sakálbetű felügyeletének idejére egy olyan élet illúziójába ringathatja magát, mely az övével gyökeresen ellentétes értékrend alapján működik, és Krisz éppen a tapasztalatlansága okán félti a lányt a húszas évei derekán járó, a gyertyát mindkét végén égető férfitől. Ron zabálja a rocksztárok sztereotip életét, azaz folyton vadabbnál vadabb bulikba keveredik, állítólag rendszeres drogfogyasztó is, és nem utolsósorban minden olyan alkalmat megragad, amikor új nővel gyűrheti össze a lepedőt. Az újságok rendszeresen cikkeznek kisebb-nagyobb kihágásairól, pláne, amióta sikerült becserkésznie az egyik országos televíziós csatorna napi sorozatának szőke cicababáját. Kapcsolatuk ugyan tiszavirág életűnek bizonyult, a Sakálbetű karrierje a médiafelhajtás hatására meredeken ível felfelé. A banda háttéremberi is hamar rájöttek, hogy minél hajmeresztőbb történetek látnak napvilágot Ronról, a zenekar annál népszerűbbé válik. A frontember így zöld utat kapott, kedvére balhézhatott, ám a félholtra vert, pontosabban haldokoló fickó esete mindenkit megszeppentett.

– Ha ismered Ron fajtáját, és nem akarsz neki imponálni a csinos kis ruhácskádban, akkor miért is kellett ma este ide jönnünk? – vonja fel a szemöldökét Krisz. – Bármelyik törtető gyakornokot megbüntethettétek volna azzal, hogy komoly halláskárosodást szenvedve pácolódjon a részegek között. Legalább akkora hatással lenne Ronra, mint amekkorával te vagy, tehát semennyivel. Sakált pórázra verni, majd háziasítani képtelenség.

– Szafarizni jöttünk – hizlalja a metaforát Norka, majd a színpadra sandít, hogy még véletlenül se kelljen évfolyamtársa szemébe néznie, amikor lódít. – Szeretném a saját életkörülményei között megfigyelni a fő sakált. Nézd, milyen ősi ösztönnel bájolja a nőstényeket! Búg, sikít, a csípőjét tekeri, és hívogató tekintettel szuggerál.

Krisz szemöldöke a homlokáig ugrik.

– Arrébb húznád a koktélodat? – kéri Krisz, mire a lány értetlenkedik. – Szeretném lefejelni a pultot.

Kacagnak. Mindketten kínjukban.

– Tudom, hogy okos lány vagy, de Ronhoz nem ész kell.

– Hanem?

– A középső ujjad. Hogy felmutathasd, amikor faképnél hagyod – feleli Krisz teljesen komolyan, és miután Norka kikacagja magát, mélyet szippant az esőillatú levegőből, majd hozzáfűzi. – A fajtája mindig súlyos meglepetéseket tartogat. De rendben, ha ennyire odavagy érte, csomagold ki egyszer, aztán gyorsan zárd vissza, és add tovább.

Szívesen a gondolat végéhez illesztené, hogy szerinte Ron is csak skalpnak, egyfajta ínyencségnek kívánná a gusztusához mérten túlságosan konszolidált lányt, de nem akar feleslegesen Norka lelkébe tiporni. Pláne, hogy a körülmények miatt a mondanivalója könnyen a visszájára fordulhat, és a lány a végén kellemetlenül érezné magát, amiért nem viselkedik közönségesen.

– Krisz, hihetetlen vagy! – törli le a nevetéstől kicsordult könnycseppjeit a lány. – Szó sincs… – kezd bele a magyarázkodásba, aztán meggondolja magát. – Azt csiripelték a közösségi média madarai, hogy a koncertre összeverődnek a megagyalt srác haverjai, és a fellépést követően inzultálni fogják Ront.

– Lehet, hogy jót tenne neki – mormolja Krisz, de a lány a dübörgő zenétől nem hallja.

– A beosztás szerint ma este Andris figyelte volna a bandát – mosolyog sokat sejtetően Norka. – De én nem bíznék kecskére káposztát.

Nagy talány, hogy a bojtárként foglalkoztatott Andrist miért engedik egyáltalán az iroda közelébe Gyöngyházyék, ugyanis a fickó fele annyira sem felelősségtudó, mint egy hároméves kisgyerek. Egészen biztosan elfogadná, ha a rosszfiúk ezzel-azzal megkínálnák, legyen az folyékony vagy porszerűen szilárd halmazállapotú. Hajnalban habzó szájjal és letolt gatyával találnának rá a rakparton. És ebben semmi túlzás nincsen, történt már hasonló incidens.

– Egyszerűen nem szeretném elbukni ezt az ügyet, hatalmas médiafigyelem kíséri, és… – folytatja Norka a magyarázkodást.

– Mindketten tudjuk, hogy nagy valószínűség szerint Ron verte eszméletlenre az ipsét – szakítja félbe Krisz.

– Engem nem érdekel, és nem is akarom megtudni, hogy ki tette. Az érdekel, hogy megnyerjük az ügyet – felesel szenvtelen ábrázattal Norka, míg mögötte a sötét eget szétszakítja egy villám. – Ismétlem, kiemelt a médiafigyelem, így ha veszítünk, az az irodánk szégyene. A cégért pedig mindent megteszek, hiszen a jövőm. És a tied is.

Krisz elkomorodik. Azért választotta magának a jogi pályát, mert az átlagosnál nagyobb az igazságérzete. Sajnos a sikeres egyetemi felvételije óta egyre gyakrabban tapasztalja azt, hogy a jog nem elsősorban az igazságról, sokkal inkább az érdekérvényesítésről szól. Ő például úgy hiszi, nem volna gyomra egy nyilvánvalóan vétkes embert ártatlanként védeni a neki kijáró büntetéstől. Norkának ellenben ez meg sem kottyan, buldogként halad előre, és húzza magával Kriszt, mert szeretné, ha idővel a fiú is a Gyöngyházy istállóban praktizálna. Pedig a fiú még abban sem teljesen biztos, hogy ügyvédként hasznosítaná jogi tanulmányait. A jövő zenéje, hogy miben talál igazán önmagára, még az is lehet, hogy egy civil szervezet tanácsadójául szegődik, és akkor garantáltan nemes ügyek körül tüsténkedhetne. Persze jóval kevesebb pénz ütné a markát, mint a gazfickók védelmével, de a tisztesség ritkán kifizetődő…

A hangzavar elcsitul, a mikrofon felerősíti Ron száraz, szomjas légzését – az iménti, dinamikus dal kitikkasztotta. Felbont egy ásványvizes palackot, egy korttyal kiöblíti a száját, majd a színpad széléhez lép, és a flakon maradékát, női sikolykánonnal kísérve, a fejére önti. Fehér atlétatrikóján a lecsorgó nedvességről átsejlik vékony, mégis kidolgozott felsőteste. Aztán megrázza a fejét, hajtincsei a közönségbe szórják a vízcseppeket, a legközelebb álló lányok pedig égnek emelt, átszellemült arccal várják istenük mennyei kéjesőjét. Az eszelős látványtól felböffen Kriszből a sör, és a pöffeszkedő Ron helyett inkább a színpadra érkező zenekari segédekre fókuszál: egyikük magas bárszéket, másikuk pedig gitárt, valamint mikrofonállványt cipel. Lassú dal következik. A Sakálbetű repertoárja egészen pontos dramaturgiát követ, az első néhány dögös dallal fellazítja a gátlásokat, aztán a szexuálisan kétértelmű szövegű slágerekkel egymáshoz tessékeli az embereket. Ezt követi egy lassú, szívszaggató blokk, végül az ereszd el a hajam, amikor újra beindul a fogyasztás: ahogy az alkohol a torkokon, úgy csúsznak lefelé a bugyik, valamint az alsógatyák.

Újfent villámlik, a zenekar pihenőjében a kísérő mennydörgés is hallatszik. Közel az égszakadás, nem mintha ez a közönség soraiban ficánkolókat elriasztaná, valószínűleg különleges élményként fogadják majd a záport. Kérdés, hogy meddig, mert a biztonságiak előbb-utóbb biztosan leállítják az eső áztatta bulit. Egyelőre Ron sem izgatja magát, mert lazán a fedett színpad közepére helyezett, reflektorral megvilágított mikrofonállványához sétál, a segéd nyakába akasztja a gitárt, ő pedig helyet foglal a bárszéken. A másik színpadsegéd átlátszó műanyag pohárban aranyló sört szervíroz, és a zenész mielőtt visszaadná neki, egy kortyra kiissza az adag felét. Ron felveszi jellegzetes, gitározós pózát, végigpenget a húrokon, majd hajába túrva, szellős, meleg hangon a mikrofonba búg.

– Biztosan hallottatok már arról, hogy a hétvégén kisebb összetűzésbe keveredtem. Ocsmány egy eset.

– Megérdemelte! – ordítja valaki a közönség sorai közül, mire néhányan feltapsolnak, az ujjongás azonban hamvába fullad.

– Az eset kapcsán megismerkedtem valakivel – Ron hangja borzongatóan titokzatos.

Krisz a barátnőjére sandít, aki karba font kézzel, hunyorogva szuggerálja a színpadot, ő sem látja a megkezdett, kétséges kimenetelű monológ végét.

– Valakivel, aki őrangyalként repked felettem. És ez a valaki ma este itt van köztetek. Gyöngyházy Norkának hívják.

Míg az első sorban álló rajongók utálkozva grimaszolnak, Norka eltátja a száját, mélyeket pislogva hajol előre, mintha így előbb hallaná a vallomásszerű gondolatsor folytatását. Krisz hosszan kortyol a söréből, aztán csak úgy, maga elé mormogva megjegyzi: – Ennek nem lehet jó vége.

Villám. Dörgés.

– Világ életemben vágytam egy őrangyalra. Egy olyan őrangyalra, aki folyton arra emlékeztet, hogy valaki számára tényleg fontos vagyok. Aki a puszta létezésével megóv az önsorsrontástól. Veszettül romantikus, nem igaz? – gúnyolódik önmagán. – Persze nem tudtam, hogy az őrangyaloknak van egy általános hibájuk. A szándék, hogy segítsenek az emberen, gyakran akaratossággá alakul. Követelőznek, korlátok közé szorítanak, mindezzel pedig módszeresen megfojtanak. Milyen angyal az, aki felemelés helyett folyton elnyomni és megváltoztatni próbál? Milyen angyal az, aki szorosabban akaszkodik a nyakamba, mint bármelyik…?

Szünetet tart, mire a mondatot a tömeg fejezi be: – Kurvaaa!

– Az, aki azt mondja, önzetlenül segít, majd mégis hálát vár. Megmondom én! – Ron hatásszünetet tart. – Szar angyal! Ez annak a dalnak is a címe, amit róla írtam. Fogadjátok szeretettel!

A női rajongótábor egy emberként felsikít, valószínűleg örülnek, hogy a csalafinta közjáték ellenére Ron továbbra is szabad préda, a szerencsések akár már holnap reggel az ágyában ébredhetnek.

Krisz óvatosan fordul a barátnőjéhez.

A görcsösen összeszorított ajkú Norka arcbőre árnyalatról árnyalatra vörösödik.

– Indulunk! – robban ki belőle, amint Ron a húrok közé csap.

– De hát nem arról volt szó, hogy…? – értetlenkedik Krisz.

– Nem! – vágja a be sem fejezett kérdésre a lány. – Remélem, ma is összeverekedik valakivel, és börtönbe kerül ez a rohadék!

3

BARBI

– Na, ezt biztos, hogy nem… Nem erről… – Barbi nehezen jut szóhoz. Elkerekedett szemmel ámul az eddig munkaruhaként emlegetett maskarán. – Mi a fene ez?

– Nagyon hálás vagyok, amiért beugrasz – hadarja Deshi, aki még véletlenül sem reagál érdemben a barátnője kérdésére, inkább szórakozottan panaszkodik. – Ezek a lányok teljesen megbízhatatlanok. Elvállalják a munkát, aztán se szó, se beszéd lelépnek. Én pedig tarthatom a hátamat miattuk.

Barbi a lelakott, szűkös öltöző hajszálrepedéses tükrében maga elé próbálja a kezében szorongatott erotikus szobalány jelmezt. Első blikkre meg sem tudja különbözteti, melyik része a melltartó és melyik a szoknya, hiszen mindkét darab olyan keskeny, hogy a lány rendesen csak legfeljebb fejpántként viselné azokat. Deshi sürög-forog körülötte, kiegészítőként kezébe nyom egy pántlikát, majd egy parányi, szaténmasnival díszített fekete tollseprű is előkerül valahonnan.

– Szerintem azok a lányok nem leléptek, hanem elmenekültek – élcelődik Barbi. – Az, amire ebben a maskarában akartad őket rábírni, mindenképpen erkölcstelenségnek számít.

– Szerinted milyen lányok közül válogattam őket? – kuncog Deshi jóízűen, majd mikor a tükörben tekintete összetalálkozik a barátnője lesújtó pillantásával, lefagy arcáról a vigyor.

Barbi új, New York-i élete második évében egy intenzív angol nyelvtanfolyamon ismerkedett össze Deshivel, az indiai lánnyal, aki nagyra törő álmokat dédelgetve, a mélyszegénység kilátástalanságából, ösztöndíjat nyerve érkezett a Nagy Almába. A vízumot is magában foglaló bevándorlási program keretén belül muszáj elvégeznie egy felsőoktatási képzést, majd egy éven belül bejegyzett munkaviszonyra kell szert tennie ahhoz, hogy az államokban maradhasson. A vegyésznek tanuló Deshi a mai napig rendesen küzd a beilleszkedéssel: hiába a közvetlensége, a szocializációs különbségek miatt nehezen ért szót az amerikaiakkal, a bevándorlók pedig általában áttaposnak egymáson, hiszen tisztában vannak azzal, hogy minél többen érkeznek, annál kevesebb lehetőségük marad. A visszafogottságra nevelt Deshi ráadásul amennyire vonzó teremtés, annyira képtelen nőként kiteljesedni. Szépségét zsigerileg rejtegeti, és bár a New York-i szabadság szépen-lassan feloldja, néha még a mai napig csetlik-botlik. A tisztesség minden értelemben erénye, a magamutogatáson felül a törtetés sem az ő asztala, inkább beletörődik helyzetekbe, semmint olyan tettre vetemedjen, amivel másnak esetleg kárára lehet.

Igen ám, de ebben a sodró erejű városban, aki nem küzd fáradhatatlanul, alul marad, Deshi pedig csaknem elmerült. Mind kiderült, a lány apjánál rákot diagnosztizáltak, ezért ő az ösztöndíja nagy részét az orvosi kezelés finanszírozására hazautalta, eközben a főbérlője hajmeresztő havi díjjal vágta át, így a pénze kilátástalanul gyorsan apadt. Barbi ekkor nyúlt a hóna alá, és a lakótársává fogadta, sőt még egy rendezvényszervező képzésre is beiratkoztak együtt. Az apja által támogatott Barbi leginkább unaloműzésből végezte el a fél éves kurzust, Deshi azonban annak ellenére is a jövőjét látta a szakmában, hogy a képzés végén kapott oklevelet elhasználhatná toalettpapírnak. Arra számított, hogy az egyetem mellett kereshet egy kis pénzt a rendezvényszervezéssel, de mindeddig csalódnia kellett: hiába küldte be több vállalathoz az önéletrajzát, nem kapott megbízást. Jobb híján három éven át különböző alkalmi munkákat vállalt, dolgozott könyvtárban, potom pénzért étteremben tányérokat mosogatott, legutoljára pedig egy éjjel-nappal nyitva tartó közértben alkalmazták, melyet akkor hagyott ott, amikor két, fegyverrel hadonászó alak kipakoltatta vele a kasszát.

Éppen az incidens okozta sokkhatást igyekezett kiheverni, amikor egy ismerőse ajánlására két hete próbaidőre szerződtették egy újonnan induló, nagy reményű rendezvényszervező céghez. Deshi nem sokat mesélt a feladatairól, állítása szerint nem akarta elkiabálni a szerencséjét, így Barbinak mindössze három információt sikerült kicsikarnia belőle. Az egyik, hogy a felettese, Giselle egy fennhéjázó ribanc, a másik, hogy a cég elsősorban extrém esküvők szervezésére – állítólag ez manapság jövedelmező iparág – specializálódott, a harmadik és egyben a legfontosabb pedig: Deshi úgy érezte, révbe ért, és nem kell elhagynia az államokat. Egyelőre ugyan asszisztensi pozícióban mindössze a munkaerő-toborzásban, illetve a helyszíni koordinációban számítottak a segítségére – egyszóval a kulimunkát sózták a nyakába –, de ahogy a példa mutatja, ezt a feladatkört is felelősséggel végezte. New York ráadásul híres a gyorsan megmászható ranglétráiról, a rátermett, ügyesen lavírozó asszisztensek villámkarriert építhetnek. Kivéve, ha az ember baklövést baklövésre halmoz.

Deshi peches alkat, mely ma este is bizonyosságot nyert. Cirka egy órája, teljes pánikhangulatban riasztotta a barátnőjét, miszerint ötből két hosztesz szó nélkül kihagyta a munkakezdést, ezért Barbinak csatlakoznia kellene az aktuális, a House of Broken Hearts nevű bárban tartott rendezvényük személyzetéhez, különben rajta kérik számon a hiányt. Barbi egyrészt kapott az alkalmon, hogy kiszakadjon Elliott terhessé vált öleléséből, másrészt szívesen segít, ha teheti, de a falatka szobalány jelmez több a soknál. A barátság, illetve egymás támogatása mindennél fontosabb – ezt Barbi öt esztendeje a saját bőrén tapasztalta, és egy életre megtanulta –, de azért bohócot hadd ne csináljon magából. Lehet, hogy a csúf múltjában, a hecc kedvéért beöltözött volna, és akkortájt sokkal lengébb ruhadarabokban is mutatkozott nagyközönség előtt, azóta viszont még a haját is visszafogott barnára festette. Szerencsére volt esze, néhai őrültségeibe nem avatta be új, New York-i élete szereplőit, szóval Deshi még véletlenül sem dörgölheti az orra alá, hogy hirtelen milyen megjátszós lett, és Barbinak nem kell őt a csipkelődéséért melegebb éghajlatra küldenie.

– Ez csak egy aprócska szerepjáték – jegyzi meg Deshi könyörgőn, mert megértette, hogy bárnője kifarolna az ígéretéből.

– Akkor miért nem ugrasz be te magad? – néz végig Barbi barátnője elegáns, fekete koktélruháján.

A lány jó ideig bokáig érő szoknyákat és kardigánokat hordott, de nagy nehezen, Barbi unszolására beszerzett néhány nőiesebb ruharabot. Persze a haját is a barátnője noszogatására kezdte el a laza copfon kívül másként is hordani, mígnem számára is kiderült, szépsége a lehámozott hagyományok alatt rejlett.

– Mert a főnököm itt van, és nyilván ismer. Rólad azonban nem tudja, hogy ki vagy – nyafogja, majd kezét imára összekulcsolva folytatja. – Kérlek! Ez a próbaidőm utolsó feladata, és Giselle mindenben nagyítóval keresi a hibát. Egy hiányzó lányt kimagyaráztam, azt mondtam, megbetegedett, és későn szólt, a másodikat már nem tudtam. Azt mondta, ha nem oldom meg a problémát, kereshetek új állást.

A rossz szöveg hallatán Barbi fejcsóválós hitetlenkedéssel elmosolyodik, mire Deshi esdekelni kezd.

– Ha ezen az estén túlesem, sínre kerülök! De ha ezt a munkát is elveszítem, semmi pénzem nem marad, bukom az ösztöndíjat, és mehetek haza – igyekszik érdekeltté tenni a barátnőjét. – Neked is már három havi bérleti díjjal tartozom!

– Tehát dolgozzak neked azért, hogy kifizethesd nekem a bérleti díjadat? – kacagja Barbi.

Farkasszemet néznek, és Barbit megrendíti a lány tekintetében látott kétségbeesés. Deshi volt az első barátja New Yorkban, és tulajdonképpen az első ember, akit a tiszteletkörökön felül is érdekelt a sorsa. Barbinak, miután Manhattenben élő apjához költözött, hamar rá kellett döbbennie, hogy a megszépült gyerekkori emlékeiben élő férfi nem ugyanaz az ember, aki a bajban kénytelen-kelletlen befogadta magához. Pláne úgy, hogy kiderült, Baranyai Péter – ó, pardon, Peter Baranyai – az üzleti útjai során, nagyjából Barbi születése idején, teherbe ejtett egy amerikai nőt, akivel aztán magyarországi válása után megházasodott. Barbinak tehát a legmélyebb lelki viszontagságaival párhuzamosan egy mindenben konkuráló mostohahúggal is számolnia kellett, akivel sehogy nem találták a közös hangot: hamar bebizonyosodott, hogy egyiküknek költöznie kell az Upper East Side-i apartmanból. Hogy amerikai életét stabil alapokra helyezze, Barbi apja ingatlanokba fektetett, és most éppen kapóra jött, hogy az egyik, a Union Square Parknál található, négyszobás lakásból kiköltöztek a bérlők. New Yorkban, egy hatalmas hodályban huszonévesen egyedül élni több mint szerencsés – Barbi húga dúlt-fúlt, amiért nem ő kapta a lehetőséget –, viszont a város idegenjeként kifejezetten nyomasztó. Mit ér egy hangya bolytársak nélkül?

Hiába utalt neki rendszeresen az apja költőpénzt engesztelés gyanánt, a zöldhasúak nem kárpótolhatták abban, hogy mentsvárnak hitt szülője magára hagyta a világ egyik legnagyobb metropoliszában úgy, hogy abban az időben leginkább bizalomból szenvedett hiányt. Az Union Square Park-i lakásban csüggedve Barbit döntés elé állította a sors: kudarcot vallva visszakullog Magyarországra, és hátralevő életében a régi tettei súlya alatt tengődik, vagy a fogát összeszorítva újrafogalmazza magát, és otthonra lel New Yorkban.

Ekkor költöztette magához az egyébként is folyton albérletproblémákkal küszködő Deshit. Amióta a reális bérleti díj töredékéért kiadta neki az egyik szobát, bajtársakként menekülnek együtt: míg Barbit a múlt árnyai üldözik, Deshit a könnyű bukással fenyegető jövő veszélyezteti. Mivel Barbi nem hajthatta be Deshin a bérleti díjat, pedig ő abból fizeti a kiadásai egy részét, a fennmaradó két szobára újabb albérlőtársakat kerestek. Így költözött hozzájuk a fekete bőrű művészlány, Mamba, aki festett, relaxációs függönyökkel keresi a kenyérre valót. Az interneten árusít, és kézművesnek nevezi magát, mert az mostanában felkapott, vevőcsalogató jelző. Majd megérkezett Olga, az egykori orosz modell, aki egy szerelmi csetepaté eredményeképpen komoly arcsérülést szenvedett, ezért manapság ügynökként tevékenykedik, és éppen Milánóban rendezi az ügyeit. Bár Barbi elég sok időt tölt Elliottnál, így élnek ők négyen, véd- és dacszövetségben, tehát Deshinek egyelőre van hol laknia, de a többi kiadását is fedeznie kell valamiből. Amennyiben nem sikerül gyökeret vernie New Yorkban, repülhet vissza a számára fullasztó szülőhazájába. A lány küzd, és láss csodát, kínkeservesen ugyan, de tényleg talált magának egy állást. Már csak egy hajszál választja el attól, hogy lótifutiból rendezvénymenedzserré léptessék elő, és ezzel legalább esélyt kapjon az anyagi biztonságra. Ki tudja, néhány év múlva talán belőle válik New York legbefolyásosabb üzletasszonya vagy vegyésze? Éppen Barbi álljon az útjába?

– Egyébként is milyen esküvő az, ahol a személyzet tagjai majdnem pucérak? – inog meg ellenállásában Barbi, de Deshinek esélye sincs válaszolni, mert olyan elánnal, mintha robbantották volna, kivágódik az öltöző ajtaja, és beront rajta egy negyven körüli, ám magát legfeljebb harmincasnak képzelő asszonyság.

– Hol a pokolban vagytok? Mindjárt kezdünk! – rikácsol borzalmas svéd akcentussal, majd csücsörítve, alaposan szemügyre veszi a tétova Barbit, aki feszélyezetten a barátnőjére sandít. Deshi lesütött szemmel hallgat.

Barbi a kínos csendben végigméri a magát, a teltkarcsú alkata ellenére is, a méreténél legalább két számmal kisebb, rózsaszín koktélruhába tuszkoló asszonyt. Szőke, lapockáig érő hajába a ruhájához hasonló árnyalatú műtincseket tűzött, az összhatást pedig egy vastagkeretes, szintén pink szemüveggel spékelte meg. Nevetségesen fest.

Vattacukor asszonyság ugyan nem töri össze magát, hogy bemutatkozzon, de nincs is rá szükség, Deshi elképesztő történetei alapján pontosan beazonosítható: Giselle-lel, a lány „fennhéjázó ribanc” főnökével áll szemben, aki ekkor Barbira mordul.

– Kérvényt kell benyújtani, hogy átöltözz?

Legszívesebben megkérdezné tőle, hogy tulajdonképpen mi a frászt képzel magáról, majd – ahogy azt Brooklynban, egy utcai csetepaté során látta – felmutatott középső ujját végignyalva távozna az öltözőből. Amikor fontolóra veszi, hogy komolyan megteszi, a barátnője fájdalmas ábrázattal tátogja neki: – Kérlek…

– Vagy Deshi nem tájékoztatott arról, hogy mi a feladatod? – hunyorog gyanakvón Giselle.

Kifutott az időből. Ha kiderül, mi folyik a háttérben, Giselle kipenderíti Deshit. Barbit élete végéig gyötörné a lelkiismeret-furdalás, abból pedig nincs szüksége újabb adagra. Egyszerűen nem tehet mást, minthogy beszáll a játékba.

– Pontosan elmondta, hogy mi a feladatom – bólint, és leteszi az asztalra addig szorongatott borítéktáskáját. Szinte hallja barátnője megkönnyebbült sóhaját.

– Akkor mi lesz?! Így is elkéstél! Öltözz! – utasítja pattogó hangon Giselle, de ahelyett, hogy magukra hagyná őket, karba font kézzel méregeti Barbit.

A lány körbefordul, hogy paravánt vagy valamiféle annak megfelelő takarást keressen, de nem talál.

– Hol öltözhetek át?

– Ó, ne haragudjon, művésznő, amiért nem készültünk külön öltözővel… – kacarászik cinikusan Giselle, aztán Deshihez fordul. – Meghagytam, hogy szégyenlős lányokat még véletlenül se válogass! Itt nem szemérmes szüzekre, hanem gátlástalan bestiákra van szükségük. Úgy fest, alkalmatlan vagy a feladatra.

Barbi ordítani tudna az idegességtől, ennek ellenére látványos mozdulatokkal vetkőzni kezd. Nem szégyellős típus, de ez a helyzet meglehetősen kompromittáló, legfőképpen azért, mert Giselle úgy vizslatja, mint egy vásári lovat szokás.

– Kicsit le kellene fogynod a seggedből – jegyzi meg pofátlanul, miközben a lány a falatnyi szoknyát ráncigálja magára.

Barbi belefagy a mozdulatba, és fogcsikorgatva szorítja vissza epés riposztját. Például azt, hogy majd egyeztet Giselle plasztikai sebészével, amikor elkíséri az asszonyt mellfelvarrásra, de Deshi könyörgő tekintete újra és újra önmérsékletre bírja. Kiegyezik egy kósza fintorban.

Ekkor azonban egy elképesztő dolog történik. Giselle közelebb lép, majd az állkapcsánál megragadja Barbit, és erővel maga felé fordítja a lány fejét, aki meglepettségében képtelen ellenszegülni. Arcuk olyan közel van egymáséhoz, hogy Barbi látja a Giselle bőrére kent vastag alapozóréteg repedéseit, és érzi nikotinbűzös leheletét.

– Ha pénzt akarsz keresni, egy kicsit több tiszteletet kell tanúsítanod! – sziszegi az arcába. – Például válaszolj, ha kérdezlek, te kis cafka! – vicsorog. – A szépséged mulandó, pláne, ha valaki egészen véletlenül összekarcolja a pofikádat egy pengével! – fenyegetőzik, mutatóujja karvaly műkörmét pedig végighúzza a lány arcbőrén, végül hunyorogva hozzáteszi: – De lám, itt már van is egy heg! Nem volt elég, hogy megtanítsa veled a leckét, te kis undok?!

Szolidaritás ide, bajtársiasság oda, Giselle jócskán túllépett egy határon – vagy inkább Barbi engedte túl közel. Soha nem alázták meg ennyire, pláne, hogy meg sem érdemelte. Ki ez a nő? Egy senki! Hogy jön ő ahhoz, hogy így, foghegyről beszéljen vele?

Az arcán éktelenkedő forradás élete legsúlyosabb tragédiájának feledhetetlen lenyomata, amit azon az öt évvel ezelőtti estén szerzett, amikor egy őrült követője gyilkossági szándékkal elgázolta. Csúf emlék, de az övé, senki nem űzhet belőle gúnyt, pláne, hogy a merénylet során két ártatlan lélek veszett oda: a barátnője, valamint a szíve alatt hordott gyermeke. Hite szerint az utóbbi vesztesége az, amiért a feljebbvalók örömtelenségre kárhoztatták. Nem csoda, hogy ez a heg még esztendők múltján is konok lidércálmokkal szövi át az éjszakáit, és ha valamire, akkor éppen arra emlékezteti, hogy minél nagyobb ívben kerülje el a hasonló, múltidéző lebujokat.

Nem is érti, mit keres még itt! Sajnálja Deshit, de megtette, ami tőle telt, több egyszerűen elvárhatatlan. Egyébként is, a barátnője többet ér annál, hogy egy háborodott perszóna szekerét tolja, és még azzal is jobban járna, ha takarítóként ablakokat pucolna. Néhány nap múlva, amikor már röhögve gondolnak vissza erre az estére, találnak Deshinek egy rendes állást, aki még hálás is lesz Barbinak, amiért most arcon köpi a hárpiát…

Éppen a tettek mezejére lépne, amikor bokájánál kutya vakkant, majd a következő pillanatban egy érett hangú nő csendes kérdése hallatszik az öltözőajtóból:

– Giselle, beszélhetnénk négyszemközt?

Az újonnan érkező asszony a rózsaszín hárpia szöges ellentéte. Hajlott testtartása ellenére is sugárzik belőle a méltóság és az elegancia. Vékony, törékeny teremtés, óceánkék tekintete mégis határozott. Köntösszerű, derekánál övvel megkötött alkalmi öltözéket visel, fején turbán, csontos arca leheletnyit sminkelve. Kortalan dáma, aki már a puszta megjelenésével is lenyűgözi az embert.

– Természetesen, Edith! – válaszol negédesen Giselle. A két nő között pattogva sistereg a feszültség. Ha lehet tekintettel szentségelni, hát Giselle most épp azt teszi, aztán mielőtt elengedné Barbit, felvont szemöldökkel, végszóként odaszúr neki. – Ne feledd, mit mondtam az undokságról!

A szorító ujjbegyek helyéről égő, bizsergő érzésként indul, majd marni kezdi a lány arcát a megaláztatás. Nem tudná meghatározni, hogy pontosan miért, de a sírás fojtogatja, így erősen kell összpontosítania, nehogy beborítsák az arcát a könnyei. Alig várja, hogy továbbállhasson, soha nem adná meg Giselle-nek azt az örömet, hogy előtte bőgjön.

– Lányok, ti menjetek! – int fejével az idősebb asszony.

Miután Barbi kapkodón magára cibálja a szoknyát, és kikerüli a lábát szaglászó hófehér havannai pincsit, már menekülne is az öltözőből, a turbános azonban a vállát érintve, egy szóra feltartóztatja:

– Bocsáss meg ezért!

A lány könnyeivel küszködve bólint. Deshi futólépésben követi, cipősarkaik kopogása visszhangzik az üres, neonfénnyel világított, leharcolt folyosó linóleumpadlóján.

– Várj! – szól utána a barátnője, mire Barbi a közeli fordulóba érve a falnak veti a hátát.

– Elárulnád, hogy mi folyik itt? – kéri számon fojtott hangon. – Ez… Ez az egész… Ez nem normális!

Idegességében a barátnője az alsó ajkát harapdálja, és ő is tudja, ezúttal nem menekülhet a válasz elől.

– Ma estére nem esküvőt szerveztem – böki ki végül.

– Akkor hol vagyunk? – csattan fel türelmetlenül Barbi.

– Ez egy… egy… Az esküvőt megelőző rendezvény – dadogja szemérmesen.

– Hogy mi van?!

Válasz helyett Deshi megragadja a barátnője csuklóját, és egy, a szórakozóhely gyomrába vezető csapóajtó felé vonja, azonban Barbinak esze ágában sincs elhagynia a folyosót, míg a kérdései megválaszolatlanul maradnak.

– Ide figyelj! – torpan meg ingerülten. – Néhány perccel ezelőtt a főnököd egy lotyónak nézett, porig alázott, és csak azért, mert olyan lelkiismeretes hülye vagyok, hogy a segítségére sietek, ha bajban vagy. Ha nem mondod el, mi folyik itt, most azonnal visszamegyek, szembeköpöm Giselle-t, és búcsúzásként a sminkasztalba verem a fejét. Akkor pedig nem csak a munkádat veszíted el, de jöhetsz velem a rendőrségre, majd a bíróságra tanúskodni. Onnan pedig egyenes út vezet Indiába, hogy az elefántfejű istenednél könyörögj áldásért!

Az utolsó mondat indokolatlanul sértőre sikeredett. A lány gyakran mesélt a hinduizmusról, de azon kívül, hogy a Genésa nevű istenük félig állat, sokuknak pedig négy keze van, Barbi nem igazán emlékszik a történetekre. Őszintén szólva igencsak őrületesnek találta a színes indiai panteont. Noha Deshinek érzékeny pontja a hite, most szeme sem rebben, mélyet sóhajt.

– Ez egy legénybúcsú – dünnyögi alig hallhatóan.

Ekkor Barbiban összeáll az eddig szerteszét szórt kirakós.

– Te kurvákat szervezel? – kérdezi elhűlve. Ha jobb kedvében éri az információ, biztosan elmókázik azon, hogy szende barátnője, aki már abba is belepirul, ha egy férfi megszólítja, erotikus munkára verbuvál lányokat. Megáll az ész…

– Nem kurvák. Hoszteszek – mondja zavarban.

– Hát persze… – Barbi szemforgatással jelzi, hogy egy szavát sem hiszi.

Ekkor kivágódik a csapóajtó, és egy ledér ápolónőnek öltözött lány, nyomában a bár zsivajával a folyosón terem. Mikor észreveszi a két lányt, csillogó szemmel csacsogni kezd.

– Ez a Jeff Hill annyira jó pasi, hogy mindjárt összepisilem magam a gyönyörűségtől! Úgyhogy mielőtt becsorogna, megkeresem a mosdót – vihorászik a rossz szóviccén.

Barbi a rákent vakolat alatt Deshi egyik állítólag modellként dolgozó barátnőjét, Lolát véli felismerni. Üres tekintete és libegő járása valamiféle, a külvilágot szűrten átengedő tudatállapotról árulkodik.

– Siess, mert mindjárt kezdődik a műsor – szól utána Deshi, de a lány már belibbent a közeli mellékhelyiségbe.

– Jól láttam, hogy Lola volt? – kérdezi Barbi, és Deshi habozva ugyan, de bólint. – És jól hallottam, milyen nevet említett? – Barátnője újfent helyesel.

Jeff Hill népszerű kosárlabda-játékos, igen jóképű és dúsgazdag. Egy fehérnemű modellel készül összeházasodni, az amerikai bulvárlapok kiemelten foglalkoznak a közelgő esküvővel. Deshi tehát Jeff Hill legénybúcsújának egyik szervezője, melyet az elvárható luxuskörülmények helyett egy lepukkant bárban tartanak. Barbi szinte érzi a levegőben terjengő feslettségszagot.

Deshi két oldalról megragadja elmerengő barátnője vállát, és mélyen a szemébe néz.

– Nem kell semmi olyat csinálnod, amit nem akarsz. Csak kérlek, légy… – keresi a megfelelő szót, majd felcsillan a tekintete, amikor megtalálja. – Huncut.

4

KRISZ

Lappang valami megfogalmazhatatlanul nyomasztó az augusztusi éjszakákban.

A nyár önfeledtségét szépen lassan tovahessegeti az ősz közeledtét jelző első hűvös szellő, majd páradús melankóliát zuhanyoznak a fejekre az egymást érő viharok. Most is esik. Norka autójának ablaktörlőlapátja nyikorgó, ádáz küzdelemmel pucolja a szélvédőt.

Krisz karba font kézzel, az anyósülésbe süppedve mered a lámpapóznák fényétől csillogó aszfaltra. Igyekszik egymásba illeszteni a kirakós darabkáit, de Norka valószínűleg elhallgatott előle néhány fontos részletet, ezért értelmezhetetlen számára a Green Gardenben lezajlott dráma. Ron részéről az, hogy bántja, sőt nyilvánosan gúnyt űz a lányból, kész öngyilkosság, hiszen szüksége van a segítségére. Rendben, a zenész nem feltétlenül a kellemes jelleméről híres, de a szórakozóhelyen tanúsított, személyeskedő tahóság belőle sem ömlene ok nélkül. Norkának néha fájdalmasan karcos a humora, hajlamos arra, hogy akaratán kívül megbántson másokat, ha pedig valakinek akkora és olyan sokak által dédelgetett az önbecsülése, mint Roné, szinte garantált a vérig sértődés.

Apropó sértődés! Ha Krisz dölyfösebb volna, most kikérné magának legfőbb bizalmasának tartott barátnője nyilvánvaló titkolózását, ám nem akar felpiszkáló érdeklődéssel, bölcs gondolatokkal vagy kéretlen jó tanácsokkal mélyíteni a hasított sebeken. Akkor sem, ha tudja, a hasonló sérelmeket ajánlott szóoldattal fertőtleníteni, különben könnyen elfertőzik a lelket. Az elmúlt években Krisz megtapasztalhatta, hogy a jogászberkekben kizárólag a sikerekről beszélnek szívesen, az őszinteségnél általában kifizetődőbbnek tartják a hallgatást, ez alól pedig Norka sem kivétel. Eme hozzáállás természetesen megannyi találgatásra ad okot, Krisznek sincs most más lehetősége, mint kombinálni. Bár gyaníthatóan nem is túl elrugaszkodott részéről a feltételezés, miszerint a barátnője megszédült a flörtölés nagymesterének rafinált bókízű cseleitől, de még idejében ráeszmélt, hogy Ron csupán a dicsőséglistájára vágyja, hogy aztán skalpként lengesse és kibeszélhesse zenésztársai között a szolid lány lepedőakrobatikus mutatványait is. Norka ekkor epés megjegyzéssel taszíthatta magától távolabb a fickót, aki tisztességes szándékainak bizonygatása helyett – ezzel éppen tisztességtelenségét igazolón – ma este sértetten visszaszúrt. En garde! Emberükre találtak egymásban.

Kriszt a lány barátjaként, illetve lelkének rendszeres ápolójaként, tehát a gyerekes hajhúzogatásnál és a bokarugdalásnál mélyebben foglalkoztatja, hogy vajon a szórakozóhelyi incidens a szerelemháború végét vagy sokkal inkább a kitörését jelzi-e. Attól tart, az utóbbiról van szó, hiszen megaláztatás ide, elfojtott düh oda, a nők hajlamosak az érthetetlen megbocsátásra, a férfitermészet legáltalánosabb jellemhibája pedig, hogy nem vigyáz eléggé arra, amit megszerezett, és az sem számít, ha a lelkét adta el érte. Igaz, Norka váltig állítja, magasról tesz Ron fejére, a cirka negyed órája prezentált, hirtelen indulat fényében ez már nyilvánvalóan szemenszedett hazugság.

Sörízű révedezésében Krisz kiszemel az ablakon egy árva esőcseppet, és figyeli, amint girbegurba úton, egy másikkal új, közös egységbe kapaszkodva csorognak a biztos felszáradásba. Együtt, örökké.

Hihetetlen, hogy még egy Norkához hasonlóan szikár személyiségre is mekkora befolyása bír a párkapcsolati igény. Hogy tartozzon valakihez, hogy neki is legyen párja, hogy ne maradjon egyedül. Pedig Norka nem a társfüggőként folyton férjjelöltek fogásán ügyködő nők táborát gyarapítja, sőt négyéves ismeretségük alatt Krisz nem látott mellette férfit, udvarlói hidegen hagyták. Felmerült a fiúban, hogy a lány – hozzá hasonlóan – talán a saját neméhez vonzódik, végül egy minden addiginál mélyebb beszélgetésük során kiderült, egy tragédia vont nehezen lefejthető páncélt a barátnője köré. A lány öt esztendeje még vőlegénnyel és vele együtt rózsaszín jövőképpel büszkélkedhetett, mígnem a fiút, a legnagyobb boldogságuk kellős közepén, önhibáján kívül autóbaleset érte. A helyszínen szörnyethalt. A szerelmesek még csak arra sem kaptak esélyt, hogy elbúcsúzzanak egymástól. Pokoli kegyetlenség, amikor a pislákolás, majd kihunyás helyett ráborított vízzel oltják ki a szerelem lángjait, a lány hosszú ideig nem is tudott napirendre térni a történtek felett. Bármekkora őrültségnek is hangzik. A jelek szerint a semmirekellő Ron kapott elsőként sanszot arra, hogy összeragassza Norka ripityára tört szívét. A rekonstrukció még várat magára – ha egyáltalán bekövetkezik valaha.

Első szerelem. Krisz egyre gyakrabban gondolkozik el azon, hogy az ő sorsában vajon ki volt az első szerelem. Az első fiút, akibe belehabarodott, Patriknak hívják, és annak ellenére istenítette, hogy az titkon fűvel-fával összefeküdt. Vagy inkább azért ragaszkodott hozzá, mert nem sikerült megszelídítenie, kisajátítania, és a magáénak tudni, akár egy tárgyat? Ez elég aggasztó gondolat, és felveti a kérdést, hogy egyáltalán Patrikba szeretett-e bele, vagy a fantomba, akit a fiúba belelátott. Tiszavirág életű és kudarcos randevúidőszakot követően betoppant az életébe Simon, akivel öt éve, siófoki egymásra találásuk óta alkotnak egy párt, és akibe Krisz kétségtelenül beleesett. Most akkor Patrik vagy Simon élete első szerelme? Vagy belefér egy emberöltőbe több szerelem? Ez esetben ugyanis csak mendemonda az egekben elrendeltetett, lelkünket kerek egésszé egészítő másik felünk, és nem az első, hanem az utolsó szerelem a mérvadó. Krisz romantikusabb alkat annál, hogy elfogadja, nincs egyetlen, igaz szerelem – vagyis, hogy több is akad. De ha csupán egy mindent elsöprő szerelem létezik, a többi tovapergő káprázat volna? Vagy maga a szerelemérzet is elillanó illúzió?

– Szerencse, hogy időben elindultunk. Ha ott maradunk, most a ruhánkból facsarnánk a vizet – mormogja maga elé Norka.

Ez az első mondat, ami a távozásuk óta elhagyta a száját. Jó jogászhallgatóként rögtön tereli a kínos témát, és úgy tesz, mintha valójában a közelgő felhőszakadás zavarta volna el őket a Green Gardenből. Krisz hadakozó hangulat híján inkább helyeslő hümmögéssel felel.

– Mi ez a nagy merengés, igazságbajnok? – csimpaszkodik Norka a fiú szótlanságába.

A lány ezzel a kérdésével is egyre távolabb hessegeti saját ügyéről a figyelmet, azonban a fiúnak ez most nincs ellenére. Barátnője ugyan nem kíván lelkizni, neki mégis jólesne, ha beszélhetne. Az igazság az, hogy Krisz, amennyire ellenezte az esti koncertet, és amennyire kényelmetlenül érezte magát a részegek gyűrűjében, most annyira visszavágyik a szórakozóhelyre. A hirtelen hazaindulással minden a közeljövőben rá váró kihívás – például a csaknem félnapos repülés – fullasztóan közel került hozzá.

– Egy kicsit tartok a New York-i úttól – ismeri be önmagának is.

– A repüléstől? Nyugodj meg, a statisztikák szerint…

– Nem – fojtja a barátnőjébe a szót, aztán egy hosszú sóhaj kíséretében megvallja. – Simon furcsán viselkedik mostanában.

Norkából kipukkan egy zavart kacaj.

– Öt év együttélés után viselkedhet még valaki furcsán?

– Én nem hiszem, hogy az öt év bármit is számítana. Mármint egy párkapcsolat esetén az időt nem a hónapokban, hanem érzelmekben, illetve jellemváltozásban kellene mérni.

– Rosszat érzel?

Tapintatos puhatolózásával Norka valójában egy esetleges szakításra céloz.

– Nem – mosolyodik el. – Nem találok a helyzetre jobb kifejezést, minthogy Simon furcsa lett. Mintha nem is önmaga volna. Ha hinnék az űrlényekben, biztos volnék abban, hogy elrabolták, és kicserélték az agyát.

A mindig jókedvű, derűlátó Simon nagyjából a nyár beköszönte óta ingerlékennyé, valamint türelmetlenné vált, és egyik pillanatról a másikra, mindenféle előjel és átmenet nélkül a plafonra kerül. Krisz számtalanszor visszapörgette az eseményeket, okok után kutatott, és minduntalan arra jutott, hogy május végén érhette Simont olyan horderejű sorsfordító hatás, amely mostanra a közös életükre is kihat. Azidőtájt néhány hetet egymástól távol töltöttek; Simon a családjától megörökölt siófoki bodegát vezette, Krisz eközben, kapcsolatuk során először, a fővárosban maradt. Simon hiába kérlelte, hogy tartson vele, a Gyöngyházy irodában történő gyakornokoskodás lehetősége meggyőzőbbnek bizonyult, hiszen mindenképpen kedvezően alakítja a jövőjét. Igazság szerint ezt esze ágában sem volt feladni Siófok miatt.

Vajon csak Krisz gondolja úgy, hogy ezt Simonnak el kellett volna fogadnia? A fiú azóta viselkedik vele kifogásolhatóan. Krisz balsejtelme szerint történhetett valami disznóság a Balatonon, amiről ő nem értesült. Lehet, hogy magányos kesergésében Simon a forró, napfényes parton szembetalálkozott egy csábítóval, és most bűntudat gyötri? Ez magyarázat lehet, mentség semmiképpen.

Bár igazából Krisz nem tudja, létezhet-e mentség az elmúlt hetekre, melyek során ő nem tesz mást, csak tűr és tűr és tűr… Néha persze elszakad nála a cérna, olyankor az összes problémáját válogatás nélkül a párjára zúdítja, hiszen a begyűlt bántalomnál nincs nyomorgatóbb. Pontosan ismerik a másik hibáit, ezen a kapcsolati szinten már minden egyes szó mélyre váj. Simon persze nem hagyja annyiban a támadásokat, és felesel, melynek eredményeképpen nem ritkán üvöltözős veszekedésbe torkollanak. Minden családban vannak nézeteltérések és problémák, Krisz mégis hiszi, hogy lehetne hangoskodástól mentes megoldásokat keresni, éppen ezért önmagában is csalódik, amikor beleáll a parttalan szóváltásokba, pláne, hogy azok higgadtan mindig együgyűen konganak. Egy szó, mint száz, az eddig hibátlannak tűnő közös életútjukat teleszórták kisebb-nagyobb kátyúkkal.

Még betömhetőek ezek az úthibák? És befoltozva visszakaphatják-e a tükörsima balanszt?

– Talán fordulóponthoz érkezett a kapcsolatotok – veti fel Norka.

Az egyszer biztos! Az amerikai út vízválasztó lesz.

Legutóbb, leszámítva a szezonálisan üzemelő bodegában munkával töltött siófoki nyaralásokat, az első évfordulójukat ünnepelve, Horvátországban jártak közös vakáción. Az esztendők kizsigerelték őket, és a fáradtság a legközelebb állókat is hajlamos elidegeníteni. A több órás, összezártsággal tetézett tengerentúli repülőút újfent összeboronálja vagy végérvényesen szétcincálja őket. És Krisz éppen a kétséges kimenetele okán viszolyog az utazástól, mely így leginkább koloncként lógott a nyakában. Nem lenne kellemes több ezer kilométernyire és egy kontinensnyire az otthontól szakítani, hiszen még csak faképnél sem hagyhatnák egymást. Krisznek gyerekkori álma volt New Yorkba eljutni, de rózsásabb hangulatot képzelt hozzá. Szórakozni akart, élvezni az életét, ehelyett most gyomorgörccsel készülhet a reptérre. Nincs ez így rendjén.

– Talán készül valamivel az amerikai kiruccanásra – ötletel tovább a lány.

– Ugyan mivel? – szisszen fel Krisz. – A kedvenc savanyúcukorkámmal, amit le- és felszállásnál szopogatok majd, nehogy beduguljon a légnyomástól fülem? Utálja. Szóval köszönöm, de bevásároltam belőle magamnak.

Norka felnevet, fejét ingatva megáll a Kriszék otthonát rejtő belvárosi ház kapuja előtt, aztán a fiú felé fordul.

– Sok férfi elég béna, ha meglepetések előkészítéséről van szó – fordul a fiú felé. Krisz grimaszol egyet, mintha a barátnője megjegyzése nyálas blődség volna. – Jaj, hova tűnt a romantikus oldalad?

– Mondd el, kérlek, mi a te lányregénybe illő feltételezésed! – sóhajt fel megadóan Krisz.

– Egy meleg pár. Öt együtt töltött év. Amerika. A szabadság földje… – Norka sokat sejtetően szuggerálja barátját, aki feszülten várja, hova is akar kilyukadni a lány. – Mi van, ha össze akar veled házasodni? Nemrég legalizálták az összes amerikai államban az egyneműek házasságát.

Krisz lesújtó reakcióként az oldalsó ablaküvegnek koccintja a homlokát, valójában eközben szokatlan izgalom kezdi csiklandozni a lágyékát. Lehet, hogy valóban erről van szó? Simon talán azért viselkedik megmagyarázhatatlanul furcsán, mert csak úgy tudja leplezni a titkát, ha tisztes távolságban tartja őt magától? Talán a fordulópont egészen más síkon értendő, és hamarost újra kiderül felettük az égbolt? Ez a lehetőség egészen megnyugtatóan hangzik.

– Én csak egy hűtőmágnest szeretnék – közli Norka, mire a fiú értetlenkedve pillant rá, ezért hozzáteszi: – A szabadságszoborról. – Krisz továbbra is tanácstalan. – Szuvenírként.

– Nincsenek túl nagy igényeid. Se rendes ajándék, se szerelem… – kacagja a fiú.

Norka erőltetett mosolyra húzza az ajkát, de tekintetéből csak úgy zubog a fájdalom, mert barátja megjegyzése eszébe juttatta a saját érzelmi nyavalyáját. Krisznek lelkiismeret-furdalása támad, igaz, a barátnője nem kívánja vele megosztani, pontosan milyen viszony fűzi Ronhoz, a fiú eddig mindig készen állt, ha lelki fröccsre volt szüksége, Amerikából azonban, a távolság és az időeltolódás miatt nem tud a lány segítségére sietni a bajban. És miért ne pont akkor történne baj? Akár a ma este még csak szikraként pattogó Ron-ügy is lángra kaphat. Nem hagyhatja itt üres kézzel, adnia kell Norkának valami olyasmit, ami visszatértéig tarthatja benne a lelket. Van is egy ötlete!

Elhadarja a barátnőjének, hogy várja meg, mindjárt visszatér, majd kipattan a kocsiból, és a zuhogó esőben átszalad az úttesten. Kapkodva bepötyögi a kapukódot, sietségében elsőre el is véti, végül a zár berregve enged, ő pedig nekivetemedik a nehéz fakapunak, mely nyikorogva kitárul előtte. Most, hogy Norka felvetésének hála visszatért az életkedve, a csigalassúságú lift helyett inkább a széles, kopott szélű lépcsőt választva, szökellve siet a másodikra. Szereti ezt a százvalahány éves házat a lepotyogó vakolatú falával, a megtört, díszes járólapjával és a dohszagával együtt.

Szereti, mert minden hozzá kapcsolódó emléke Simonnal közös.

Öt év alatt összehordott múltdarabkák.

Elhinni is nehéz, hogy már öt esztendeje egy párt alkotnak. Kapcsolatuk hajnalán meglehetősen kevesen jósoltak volna nekik ennyi időt, a jóképű meleg férfiak inkább vadászatra használják fiatal éveiket, semmint megállapodjanak egymás mellett, ők mégis rácáfoltak a szokásokra. Krisz büszke a párkapcsolatára, és büszke a férfira is, akit a társaként emlegethet.

Az első lépcsőfordulónál tart, amikor az épület folyosóablakán keresztül hideg fény hasít a félhomályba, nyomában eldördül az ég. Krisz nem szereti a villámlást, mert veszélyes, és végső soron értelmetlen természeti jelenségnek tartja – éppen olyan, mint a vitatkozás. Bízik abban, hogy az amerikai út nem növeszti, hanem csökkenti a problémák számát, ő legalábbis mindent megtesz majd a viharfellegek elfújása érdekében. Ahogy baktat felfelé, előhalássza zsebéből a telefonját, és üzenetet pötyög a New Yorkban élő barátnőjének, Barbinak. A terv szerint a lány otthonában, néhány hétre elutazott orosz lakótársnőjének szobájában húzzák meg magukat. Barbi a repülőtéren várja majd őket, nehogy eltévedjenek az első kanyarnál. Krisz leírja a lánynak, hogy most ér haza, de már korábban összecsomagolt, minden a legnagyobb rendben, alig várja, hogy lássák egymást. A lakáshoz érve aztán elküldi az üzenetet, majd mutatóujját a karikájába akasztva kiemeli zsebéből a kulcscsomóját. A bejárati ajtó zárja könnyed, jól ismert ütemű kattogással nyílik, Krisz pedig átlépi az édes otthon küszöbét.

– Megjöttem! – rikkantja önfeledten, mielőtt dübörgő puffanással bevágódna mögötte az ajtó.

A nyári vihar hangjai a lakásban eltompulnak, a zuhogó záporból mindössze az ablakpárkányon kopogó cseppek ritmustalan dobolása hallatszik. Az eső felverte por és kosz jellegzetes szaga helyett illatosító aromája úszik a térben, a villámok fényét kiszorítják a sötétítőfüggönyök, az amerikai konyhába épített neon munkafény romantikus félhomályba öltözteti a lakást. Otthona rejtek – gondolja Krisz –, és idehaza valóban biztonságban érzi magát. Megboldogult mosolyával végigpásztáz Simonnal közös birodalmán, aztán jókedve hirtelen odavész, amikor konstatálja, hogy valaki imádott menedékébe rondított. Tekintete megakad az ebédlőasztalon álló, megbontott borosüvegen, amely körül két pohár strázsál. Ráncolt homlokkal lép az asztalhoz, kezébe fogja a palackot. Vörösboros.

Mi a franc?

– Hogyhogy ilyen korán? – szólítja meg Simon a háta mögül.

Krisz hátrafordul, barátja egy szál alsónadrágban éppen egy fehér trikót húz magára. Haja kócos, teste nyirkos, arca kipirult.

– Minden rendben? – érdeklődik színtelen hangon Krisz.

Ez a kérdés az, amely maradéktalanul összefoglalja mindazt, ami Simonnal kapcsolatban jelenleg érdekli. Kezdve a kezében szorongatott borosüveggel, folytatva a férfi zilált külsejével és zárva a zavart ábrázatával. Simon nem válaszol, állnak szótlanul egymással szemben. Krisz lélekerősítőként meghúzza a kezében szorongatott palackot, aztán mintha semmiféle szokatlanság nem terhelné a szituációt, mesélni kezd.

– Norka jobbnak látta, ha eljövünk a Green Garden-ből. Nincs túl jó állapotban lelkileg, odalent vár, leviszek neki egy könyvet, hogy amíg távol vagyunk, legalább azzal lekösse magát.

A könyvespolcot a hálóban szerelték fel, Krisz a szoba irányába indul. Titkon talán arra számít, hogy míg leszalad a könyvvel, majd visszatér, olyan csoda történik a lakásban, amely eloszlatja az elméjét szorító, lehetetlen feltételezést. Mintha abban reménykedne, hogy egészen más hangulat fogadja majd, és soha nem kell szembesülnie a legrosszabb rémálmával. A mai estét nem is az általa korrepetált Tündével, hanem egy másik férfival töltötte? A konyhaasztal tetthely? De akkor a háló is az…

Simon becsapta?

Ne!

Simon elárulta?

Ne!

Simon megalázta?

Ne!

– Krisz, nem kéne… – áll elé Simon.

A férfi gyötrődő hangjában megbújik a Krisz által kutatott válasz, amelyet korábbi érdeklődése ellenére most nem akar a tudatáig ereszteni.

Ne!

– Tudom, le kellene vennem a cipőmet, de nincs kedvem ki-be kötögetni a cipőfűzőm, amint visszajöttem, feltakarítom a vizet – lehajtott fejjel és bugyuta viccel kívánja elvenni a helyzet élét, mely különben bármelyik pillanatban átvághatja a torkát.

Próbál utat találni párja mellett, de az minduntalan elé sasszézik.

– Krisz… Krisz…! – sóhajtozza Simon, majd mielőtt bármit hozzáfűzhetne, a fiú vádlón rápillant.

– Ne mondogasd a nevemet! – közli keményen, a nyomatékosság kedvéért a palackot markoló kezének mutatóujjával is figyelmezteti. Minden egyes másodperccel fogyatkozik körülötte a levegő, aztán elönti a düh. – Mit… Hogy… – kérdései már a fejében is rendkívül együgyűen hangzanak, ezért benntartja őket. Innentől fogva minden hiábavaló, csak egyetlen válasz érdekli, melyről azonban tudja, hosszú-hosszú ideig emészti majd. A saját jól felfogott érdekében nem szabadna megkérdeznie, jobb volna egy arc nélküli személyhez kapcsolni ezt a borzalmat, de képtelen türtőztetni magát. – Ki az? Itt van még? A hálóban van?

– Ne csináld ezt, kérlek!

– Szerinted van jogod bármit is kérni tőlem? – pukkan ki a hitetlenkedés Kriszből. – A szemébe akarok nézni!

Simon feladja, Krisz pedig beront a hálószobába. Hinni sem akar a szemének, amikor az ágyuk mellett Tündét pillantja meg, éppen a melltartóját próbálja bekapcsolni. Riadt őziketekintettel néz az újonnan érkezőre – Simon titkolózásának hála szerencsétlen talán azt sem tudja, mi a fennforgás oka. Kriszt elfogja a vágy, hogy Simon kontójára beavassa a lányt, kitálaljon neki a kapcsolatukról, mely néhány óra alatt egészen biztosan a fiú anyjának fülébe is visszajutna. Krisz mély levegőt vesz az édes bosszúhoz, végül mindössze egy csípős kérdésre futja.

– Csak nem az ember szaporodását vettétek?

Felötlik benne, hogy a rátörő csalódottságnak engedve a falhoz vágja a borosüveget, lendíti is a kezét, végül az utolsó pillanatban ebben is meggondolja magát. Drámaibb a helyzet annál, hogy teátrális mozzanatokkal cifrázzák. Krisz a könyvespolchoz lép, felmarja a polcról a Norkának szánt kötetet, aztán kiviharzik a szobából.

– Krisz, várj! – szól utána nyúzottan Simon, de a fiú rá se hederít. Betuszkolja a könyvet a nappaliban álló két gurulós bőrönd egyikébe, a hóna alá csapja az üveget, majd bőröndjeit a kijárat felé húzza. Szerencse, hogy korábban bepakolt. Már a kilincset szorítja, amikor Simon ismét megszólítja. – Krisz…

– Kértem már, hogy ne mondogasd a nevemet! – válaszol anélkül, hogy hátrafordulna, hangja baljósan higgadt. Néhány elröppenő másodperccel később aztán mégis a férfi felé pördül. Ad egy utolsó esélyt a rajtakapottnak arra, hogy közölje, az áldatlan állapot valójában egy rosszul elsült tréfa. Hogy a szobaajtónál leskelődő lány füle hallatára, a következményekkel mit sem törődve megvallja, mennyire szereti. Krisz szeretné, ha így történne, de csak állnak egymással szemben.

Szótlanul.

Simon végül kérlelően kileheli magából:

– Krisz, kérlek, ne csináld ezt…

– Én pedig arra kérlek, hogy felejtsd el a nevemet! – közli kifejezéstelen hangon a fiú.

A mögötte becsapódó ajtó, akár egy mondat végi pont, lezárja élete egyik legmeghatározóbb szakaszát. Gyalog indul a földszintre, a gurulós bőröndök kerekei recsegve-ropogva ugrálnak a lépcsőfokokon. Odakint még esik. Az augusztus villámokkal meg-megvilágított elmúláshíddal vezet a rideg, elkerülhetetlen szürkeségbe.

5

BARBI

A világító reklámtáblákat leszámítva Manhattan talán legszembetűnőbb tulajdonsága, hogy míg a sugárutakon hömpölyög a tömeg, a merőleges, kisebb utcák kietlenek, a belvárostól távolodva ráadásul egyre sötétebbek.

Arra napközben a felhőkarcolók vetnek árnyékot az aszfaltra, a forgalmas környékek villódzó esti neonfényei pedig éppen csak megszínezik a házfalakat. Mégis ezektől, a szemfényvesztő máztól lepattogzott utcáktól válik a város lélegzően valódivá, hiszen az élet legegyértelműbb jele a kivetett salakanyag. Olcsó talponállók, filléres boltok, a bajkeverők törzsivói és sikátorok váltják egymást, a kieső részek vendéglátóipari szempontból finoman szólva sem a legfelkapottabbak. A New Yorkban élő, valamint a városba látogatók igyekeznek minél magasabb – szó szerint és átvitt értelemben is – körökben mulatni, ezért a Huszonkettedik utca és a Tizenegyedik sugárút kereszteződésétől néhány méterre található House of Broken Heartsról sokan gyaníthatóan azt sem tudják, hogy létezik.

Eleddig Barbi sem hallott róla. A hasonló cipőben járó klubok a vendégcsalogatás érdekében még a giccstől sem rettennek vissza: kérkedő reklámtáblákkal, vörös szőnyeggel, kordonnal vagy kisebb-nagyobb sztárfellépőkkel próbálnak figyelmet kelteni.

A House of Broken Heartsot annak ellenére sem reklámozza neonfény vagy harsány kapunyitogató, hogy egy felhőkarcoló csúcspanorámás emelete helyett egy néhány szintes régi ház pincehelyiségét rejti, szóval létszüksége volna a csinnadrattára. Mindössze egyetlen, a homlokzatra szerelt lámpával világított, fából fabrikált forgóajtó, valamint felette egy alaposan megkopott reklámtábla jelzi a helyet. Ez a fajta meghúzódás vagy inkább visszamaradottság a világ egyik legnagyobb városában, megszámlálhatatlan konkurenciával kész őrültségnek tűnik.

Barbinak érkezésekor meggyőződése volt, a House of Broken Hearts egy lepukkant, a környék alkoholistáit kiszolgáló csótánytanya, furcsállotta is, hogy bárki hasonló környezetben kívánja kimondani a boldogító igent. Akkor azzal magyarázta magának a rendhagyóságot, hogy az emberek ízlése meglehetősen egyedi, egy koszos csehó pedig valóban megfelelően szokatlan helyszín egy Deshi által szervezett extrém esküvőhöz. Azóta ugyebár kiderült, hogy esküvő helyett legénybúcsút ülnek, a férfiak nagy része pedig valami elképesztő oknál fogva annál felszabadultabb, minél lezüllöttebb környezetben mulathat. És persze akkor, ha kiapadhatatlan alkoholforrás, valamint válogatottan feslett nőtársaság áll a rendelkezésükre.

Ahogy Barbi belép a bár gyomrába vezető csapóajtón, leesett állal konstatálja, az elképzelt késdobáló valójában egy gyöngyökkel és gyémántokkal telezsúfolt ékszeresdoboz. Halkan duruzsoló swing zene, bársonyberakásos, faragott fabútorok, selymek, aranyozott felületek, kristálycsillárok és flitteres függönnyel szegélyezett színpad idézi az 50-es évek lokálhangulatát. Lenyűgöző, mennyi meglepő titkot rejt a New York-i éjszaka.

A végeláthatatlan pult mögött sürgölődő személyzet nemtől és kortól függetlenül fehér inget, fekete nadrágot és hózentrógert visel. Míg Deshi ügyet sem vet rájuk, Barbi zavarában az egyik morcos tekintetű pultosra mosolyog. A férfi döbbent arcot vág, a lányt pedig az hökkenti meg, hogy kedves gesztusa viszonzatlan marad.

Közvetlenül a színpad előtt öt, a tágabb térben még hét nagy átmérőjű körasztal áll, mindegyiknél széles vállú, a húszas éveik derekán járó, ültükben is láthatóan langaléta férfiak foglalnak helyet. Egy asztalnál átlagosan hatan-heten gyűlnek, összesen közel százan lehetnek. A legtöbb öltönyt visel, hajuk oldalra zselézett, de akad, aki a cicomát mellőzve utcai inget és sötét farmert húzott. Néhányan szivaroznak, amitől a félhomályban fürge táncot jár, majd a plafonnál egyetlen összefüggő felhővé dagad a füst. Két, Barbihoz hasonlóan hiányos öltözetű kolléganő már a színpad előtti asztalokhoz ültetett vendégek közé vegyült, és látványos jókedvvel kacarásznak a fülükbe suttogott disznóságokon. Három asztal maradt hosztesz nélkül, az egyik minden bizonnyal a mellékhelyiségbe szökött Loláé, a maradék kettő közül pedig valamelyik Barbi terepe lesz. A nőtársaságot mellőzni kényszerülő férfihalomból néhányan felfigyelnek az újonnan érkező játékszerre, majd a lány mellét szuggerálva, felsőbbrendű mosollyal összesúgnak. Barbit meglepi, hogy nem talaj részegen, letolt nadrággal guminőket lóbálókkal találja szembe magát, de ez a lényegen mit sem változtat: az alkohollal folytatott csatában a gavallérság előbb-utóbb alul marad, onnantól majd elszabadul a pokol. Barbi úgy tervezi, mire az öltönyösök meglazítják a nyakkendőjüket, ő már a pihe-puha ágyában hajtja álomra a fejét.

– Mi lenne, ha eltűnnék, és azt mondanánk a ribanc főnöködnek, hogy szobára vittek? – súgja oda Deshinek új keletű ötletét. – Ha akarod, odaadom a menet árát. Mennyiért mennek el ezek a lányok? Ötven dollár?

– Ez hoszteszmunka, nem prostitúció – erősködik Deshi, és Barbi kezébe nyomja az addig általa szorongatott portörlőt. – Tetszeni fog. – Majd közvetlenül a színpad elé mutat. – Az a te asztalod. Nekem most mennem kell, Giselle biztosan leskelődik valahonnan. Később találkozunk.

– Deshi, az ott… – szól Barbi a barátnője után, aki már nem hallja a befejezést. – Jeff Hill asztala.

A magára hagyott lány mély levegőt vesz. Kísértetiesen emlékezteti a szituáció azokra az időkre, amikor minden egyes budapesti hétvégéjén valamelyik közkedvelt szórakozóhelyen mulatott. Az elmúlt évek folyamán mindent elkövetett a minőségibb életért, véget vetett részeg kicsapongásainak, sokáig egyáltalán nem járt szórakozni, majd mikor néhanapján kivételt tett, legfeljebb egy pohár pezsgőt, de leginkább kristályvizet ivott – leszámítva, amikor egy-két alkalommal tudatmódosítókkal próbálta felfedezni az orgazmusához vezető utat. Sokat mutató ruháit konszolidáltabb darabokra cserélte, a féktelen rosszfiúk helyett pedig – egy botlást leszámítva – a határokat tisztelő úriemberek társaságát kereste, végül kikötött Elliott mellett. Megdolgozott a karcmentes mintaéletért, és tessék, most egy csapásra a kiindulóponton találja magát. Semmi, még a barátság szentsége sem éri meg újra azt a szenvedést. Ideje hazamennie, Elliott és a közös jövőjük az ő életútja!

Éppen fordul vissza a csapóajtóhoz, amikor a teremvilágítás elhalványul, és a duruzsoló háttérzene helyén elektronikus elemekkel modernizált, pörgős swing harsan. Színes lámpák kezdenek pulzáló táncba, a függöny flitterei százfelé szórják a fényt. Barbinak fogalma sincs, hogy honnan, de a színpadon megjelenik egy frakkba öltözött, cilindert és vörös csokornyakkendőt viselő, kackiás bajszú férfi. Amint a ráirányított fejreflektor hideg fénnyel festi arcát, ő francia akcentussal, valamint eltúlzott mimikával rivallni kezd.

– Messieurs, köszöntsék szeretettel Miss G-t! Ő már alig várja, hogy a szemrevaló keblére ölelhesse önöket!

A pattogó ütemre darázsderekához mérten hatalmas keblű, körülbelül Barbival egykorú szépség pördül a nézőközönség elé. Sminkje erős, Marcell-hullámba sütött parókája aranyló, fűzője ezüstösen csillog. Kecses mozdulataival, illetve széles, vörös rúzzsal kontúrozott hófehér mosolyával magára vonja az összes tekintetet. Magához ölelt üvegtálban epret tart, ringó csípőjével a színpadról lefelé vezető lépcsőhöz vonul. Bájosan pajzán.