A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Cynthia Swanson: The Glass Forest

Touchstone, An Imprint of Simon & Schuster, Inc., New York

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright© 2018 by Cynthia Swanson

Hungarian translation © Szabó Luca, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-756-6

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Brussatéknak és Fisheréknek – múlt, jelen és jövő

1

Angie

Door megye, Wisconsin, 1960

Derült égre, csípős hidegre ébredtünk – tökéletes szeptemberi reggelünk volt, és nem is sejthettük, mit tartogat számunkra a jövő. Miután PJ felébredt, jól felöltöztettem, pulóvert, kötött sztreccsnadrágot és hozzá illő sapkát adtam rá. Ezek mindegyikét a nővérem, Dorrie gyerekeitől örökölte. Éjjel esett az eső, és én belélegeztem a megduzzadt tó és Wisconsin gyér erdeinek fülledt illatát, amelyet éppolyan jól ismertem, mint a saját bőrömét.

Lábam alatt ropogott a homok a North Bay felé vezető földúton. A North Bay Drive többi lakójához hasonlóan Paullal mi is kitapostunk egy ösvényt, mert nem akartuk, hogy a kavics és olaj elegyével borított út összekoszolja a cipőnket. Rozoga lépcső vitt az öbölbe, és óvatosan kellett leereszkednem rajta, mert nagy eső után mindig sárosak voltak a lépcsőfokok. Amikor leértem az aljára, a magas, koszos fűben a víz széléig cuppogtam, és fél kézzel felfordítottam a könnyű kenut, amelyet még évtizedekkel korábban a nagyapám készített. Paul hétvégén egy állítható támlájú, bélelt ülést épített PJ-nek a kenu középső padjára. Már alig vártam, hogy kipróbáljuk.

Halkan dudorászva kötöttem be a gyereket a bőrszíjjal, amelyet Paul kalapáccsal erősített a pad két oldalához. Az előző estén járt az eszem, azon, ahogy az eső a kunyhó bádogtetején kopogott, miközben Paullal egymásba fonódott végtagokkal ringatóztunk az összegyűrt lepedőn. A végén Paul nevét kiáltottam, hangosabban, mint ahogy az esőcseppek verték az ablakot. Azután csendben feküdtünk, hallgattuk az egyre ritkuló mennydörgést, ahogy a vihar kelet felé vonult a Michigan-tó fölött. Hála költözött a szívembe – a házasságomért, az életemért, a jövőmért –, miközben Paul teste szorosan az enyémhez simult.

Most, tizenkét órával később elakadt a lélegzetem az emlék hatására. Kieveztem az öböl vizére – csak az enyém és PJ-é volt, leszámítva a békésen a part közelében úszó kacsákat és a kicsit messzebb repkedő néhány sirályt. A nyár elmúltával eltűntek a szúnyogok és jobbára a moszkítók is. Csak egy-egy szitakötő zümmögött a víz felett, szárnyuk lilán és kéken ragyogott a napsütésben.

Behúztam az evezőt, hagytam, hogy sodródjon a csónak. A kenu gyengéden ringatta PJ-t, aki vidáman gagyarászott, miközben a fejünk felett repkedő madarakat figyelte.

Kezemmel ernyőt formázva felnéztem, és ebben a pillanatban nagy csobbanásra lettem figyelmes, amely jobbról jött. Még épp időben fordultam arra egész felsőtestemmel, hogy lássam, amint egy pisztráng ugrik ki a vízből, majd visszapottyan, és a víz felszíne fodrozódik utána.

Hirtelen mozdulatom kibillentette egyensúlyából a kenut, és kis híján felborultunk. PJ felsírt. Felé fordultam, és azt láttam, hogy a kisbabám elgurul, és feje búbja a vízbe ér. A következő pillanatban követte a válla és a felsőteste. A bőrszíjak eloldódtak a padtól – Paul nyilvánvalóan nem erősítette oda őket eléggé.

Előrevetődtem, és a bokájánál fogva elkaptam a gyereket, mielőtt még teljesen elmerült volna. A kenu megbillent, úgyhogy gyorsan leültem, és jól beütöttem a csípőmet a padba, miközben igyekeztem kiegyenesedni.

A baba sírt a kellemetlen meglepetéstől. Csuromvizes lett a haja, a szemébe csöpögött a tó vize, és elkeveredett a könnyeivel. Magamhoz öleltem, és végigsimítottam csapzott fejét.

– Semmi baj, kicsikém – suttogtam. – Már biztonságban vagy.

Megcsókoltam PJ szemöldökét, a fejét a mellemhez szorítottam, és szabad kezemmel keresztet vetettem. Köszönöm, Szűzanyám – adtam hálát némán. – Köszönöm, hogy vigyázol ránk.

Az evező a közelünkben úszott. Remegve néztem, majd a kicsit a bal karom alá vettem, és jobb kezemmel odakormányoztam magunkat. Megragadtam, és még erősebben szorítottam magamhoz a kisfiamat. Furcsán, fél kézzel eveztem a part felé, a legkevésbé sem kecsesen, de rendületlenül.

Éppen beléptem az ajtón, amikor megszólalt a telefon. A két rövid csörgés jelezte, hogy a közös telefonvonalon érkező hívás nekünk szól. Még mindig remegve lerúgtam sáros kalocsnimat, majd berohantam a fürdőszobába, a kicsit törölközőbe csavartam, és a kanapéra tettem.

Átsiettem a házikó apró nappaliján, és felvettem a telefont, amely az asztalon csörgött. Közben másik kezemmel lehalkítottam a rádiót – mielőtt kimentem az öbölbe, elfelejtettem kikapcsolni. A műsorvezetők egész délelőtt az előző esti elnökjelölti vitát elemezték. Azt mondták, bár Nixon alelnök szimpatikusabb volt azoknak, akik rádión követték az eseményeket, azok szerint, akik televízión nézték, Kennedy szenátor toronymagasan nyert. Amikor aznap reggel először hallottam ezt a véleményt, örömömben a levegőbe öklöztem. Már csak két hónapot kellett várnom, hogy szavazhassak életem első elnökválasztásán. Teljes mellszélességgel a massachusettsi szenátort támogattam.

– Angie néni? – kérdezte a vonal másik végén egy teljesen ismeretlen női hang. Több mint egy tucat unokaöcsém és -húgom volt, mivel hat testvér közül én voltam a legfiatalabb, és a többieknek már több gyerekük is volt, de közülük csak néhányan voltak elég idősek ahhoz, hogy önállóan telefonáljanak. Abból a néhányból egyikük hangja sem hasonlított a telefonálóéra, aki még nem volt egészen felnőtt, de már gyereknek sem mondható.

Csak egyetlen ember szólíthatott néninek ilyen hangon.

– Ruby? – szóltam. – Te vagy az? Jól vagy?

Nem jött felelet. Felpillantottam, és láttam, hogy PJ magában gügyög, miközben egy díszpárnából kilógó cérnával játszik. Ahhoz képest, amin az öbölben keresztülmentünk, a kisfiam elképesztően nyugodt volt. Milyen szerencsés is vagyok, hogy ilyen jó kedélyű kisbabám van! A nővéreimtől és sógornőimtől mást sem hallottam, csak a hasgörcsöket, a kólikát meg a komiszkodást. „Megütöttük a főnyereményt”, szokta mondani Paul, ahányszor csodálatomat fejeztem ki. „A mi kisfiunk igazi főnyeremény, angyalom.” Ilyenkor mosolyogtam – részben a szavain, részben a nekem választott becenéven. Angyalom.

Alig hallható hang jött a telefonból – nem értelmes szó, de nem is torokköszörülés. Reméltem, hogy Ruby az, de azt gyanítottam, mégis inkább az utcánkban lakó, idős Mrs. Bates hív, hogy a közös telefonvonalon keresztül szője a pletykát, mint pók a hálóját.

– Ruby? – ismételtem meg. – Ott vagy? Jól vagy?

– Nem – felelte visszafogott hangján, amelyből semmiféle érzelmet nem lehetett kihallani. Olyan hűvös volt, mint az öböl vize. – Nem, Angie néni, nem vagyok jól.

Újabb hallgatás után még hozzátette:

– Angie néni, az apám meghalt, és az anyám megszökött.

2

Ruby

Stonekill, New York, 1960

– Anyám hagyott egy üzenetet – mondja Ruby Angie néninek a telefonban. – Azt írta apámnak meg nekem, hogy elmegy. – A lány suttogva folytatja: – Azt is írta, sajnálja, de az élet túl rövid ahhoz, hogy várakozzon.

– Ez borzasztó, Ruby – szörnyülködik Angie néni. – Borzasztó!

A lány nem felel. Egy pillanattal később Angie néni azt kérdi:

– És apád…?

Ruby a hüvelykujjára csavarja a telefonzsinórt, és elmeséli az egészet: az apja holttestét egy fa tövében találta meg a család erdejében, csak néhány méterre a háztól.

– Egy tölgyfa alatt ült, és a közelben találtak egy teáscsészét – mondja Ruby. – Vizsgálják, volt-e benne méreg. A rendőrség szerint a halottkém jó eséllyel öngyilkosságnak fogja nyilvánítani az esetet.

Ruby hangja szenvtelen, végül is tényekről beszél.

– Te jó ég! – sóhajt fel Angie néni. – Annyira sajnálom. – Egy másodpercre elhallgat, majd még hozzáteszi: – Most hol vagy, szívem?

Ruby hallgat, ízlelgeti az utolsó szót. Szívem.

Senki sem szólítja így Rubyt. Most már nem.

– Otthon – feleli. – Megkérnéd Paul bácsit, hogy hívjon vissza, amint lehet?

Miután leteszik a telefont, Ruby megfordul, kinyitja a teraszajtót. Kilép, átvág a hátsó kerten, és már el is nyelte a család sűrű erdeje. Csak a madarak és rovarok neszezését hallja, meg néha-néha az avarban szaladó mókust. Amikor egy vastag törzsű tölgyhöz ér, gyengéden megpaskolja, majd megy tovább.

A keskeny, alig észrevehető ösvényen lépked. Viseltes, szürkésfehér teniszcipőjével ruganyos földön és ázott faleveleken tapos.

Végre egy kis tisztásra ér, és leül egy kőre. Nehéz szikla, átmérője és magassága fél méter. Csúszós a harmattól, és kvarcdarabkák borítják, amelyek csillognak a fák lombján átszűrődő, késő délelőtti napsütésben.

A kő maga a föld, körülötte minden mulandó. Ezek a kövek már az algonkin indiánok előtt is itt voltak – az algonkinok lakták ezt az erdőt már jóval az előtt, hogy a hollandok csupán háromszáz éve letelepedtek New York államban. Az ilyen sziklák, mint amilyenen Ruby is üldögél, látták, ahogy fák, állatok, emberek jönnek és mennek. Egy teknős élete is hosszabb, mint amennyi ideje ezek a sziklák ismerik a közeli tölgyeket és fenyőket.

A lány jobb térdét keresztezi bal bokájával. Gyengéden babrálja a bal cipősarkán a kis kék gumicímkét. Valaha az állt rajta, KEDS, de olyan sokat piszkálta, hogy ebből már csak a KE olvasható.

Ruby ujjbegyét a sziklához érinti, hűvösségre számít.

Aztán gyorsan elhúzza a kezét, mert a kemény kő helyett valami hullámzót és bőrszerűt tapintott.

Lenéz. Nem egészen húsz centiméterre tőle egy magányos, vastag kígyó tekereg a kövön.

Sziszeg, mire Ruby felugrik. Gyorsan hátrál, de le sem veszi a tekintetét az állatról. A kígyó állja a tekintetét, gyöngyszeme csillog, villás nyelvét ki-kidugja. Erdőszíne van, sötétzöld, hosszában sárga csíkok díszítik.

Ruby be akarja bizonyítani, hogy nem fél tőle, ezért kinyújtja a kezét.

A kígyó habozik. Kiegyenesedik, majd újra összehúzza magát.

A lány mozgatja az ujjait.

Több sem kell a kígyónak: hátrahúzza a fejét, hogy erőt és lendületet nyerjen. Otromba sziszegéssel kitátja a száját, és a lány kinyújtott kezére akarja vetni magát.

Ruby sikolthatna, de úgysem hallaná meg senki.

3

Angie

PJ-t a kiságyába tettem, visszavettem a kalocsnimat, és kirohantam a házból. Olyan gyorsan futottam a cuppogós udvaron, ahogy csak tudtam.

Csak úgy cikáztak a gondolataim, igyekeztem felfogni mindazt, amit Ruby mondott. Öngyilkosság, micsoda rettenet. El sem tudtam képzelni, hogyan fogom elmondani Paulnak, mi történt a bátyjával. Össze fog törni.

És Ruby! Micsoda helyzetbe került az a fiatal lány! Magára hagyta az anyja, ahogy az apja is – nyilván meghasadt a szíve, és inkább önkezével vetett véget az életének, mint hogy szembenézzen a tényekkel. Hogy tehet ilyesmit egy szülő a gyerekével?

Eszembe jutott a becenév, amellyel Rubyt illettem, és hogy mennyire bezárkózott ennek hallatán. Így becéztem az összes unokahúgomat és unokaöcsémet, csak úgy kicsúszott a számon.

De Ruby már tizenhét volt, én pedig huszonegy. Nem akart ő az én szívem lenni. Gondolhattam volna.

Az erdőbe érve a széles, sáros ösvényen siettem Paul stúdiójához. Foltokban szűrődött át a napfény a cédrusok és nyírfák laza lombja közt. Az 1800-as évek végének erdőritkítása után csak mostanában népesültek be újra fákkal Wisconsin Door megyei félszigetének erdei. A ritkás erdő furcsa hatást keltett: mintha egyszerre fedne fel és rejtene el.

A birtok – két hold egy kavicsos úton, North Bay mellett, Door keleti oldalán – valaha apai nagyszüleimé volt. Paullal a földünkön épült házikóban éltünk előző évben kötött házasságunk kezdete óta. Paul stúdiója a háztól tíz méterre, az erdőben állt, és akkora volt, mint egy babaház. A nagyszüleim annak idején fészernek használták.

– Paul! – kiáltottam, és kitártam az ajtót.

Paul felnézett a félkész festményből. Az asztalon vízfestékek hevertek, különböző méretű ecsetek, vizesedények és néhány rongy. A falra szerelt szegőlécen többé-kevésbé elkészült képek sorakoztak – North Bay-t, a Michigan-tavat, a félsziget túlsó felén, a Green Bay fölött lenyugvó napot ábrázolták.

– Mi történt, angyalom? – állt fel a férjem.

– Nem… nem is tudom, hogy mondjam el – léptem be. – Henry… És Silja.

– Mi van velük?

Nagyot nyeltem.

– Ruby telefonált. Azt mondta… Jaj, Paul! – Átkaroltam őt. – Henry… meghalt.

Paul kibontakozott az ölelésemből, és lerogyott a zsámolyára.

– Ezt nem értem.

– Igazán én sem – feleltem. – De Ruby szerint… – Az ajkamba haraptam. – Azt mondja, Henryt nem messze a háztól, az erdőben találták meg. Mármint a holttestét. A rendőrség arra számít, hogy az ügyet… öngyilkosságnak nyilvánítják. – Könny szökött a szemembe. – Silja meg eltűnt. – Rövid habozás után még hozzátettem: – Ruby szerint Silja elhagyta őket.

Beszámoltam Silja üzenetéről. Aztán elhallgattam, időt hagytam neki, hogy feldolgozza a hallottakat.

Nem szólt semmit. Egy idő múlva azt kérdezte:

– Biztos? Biztos, hogy Ruby ezt mondta?

Bólintottam. Kinézett a műterem ablakán, pislogott, majd ismét felém fordult.

– Mindent mesélj el! – kérte. – Szóról szóra, angyalom, pontosan ismételd el, amit Rubytól hallottál.

Paul testvére, Henry New York államban élt a feleségével, Siljával és a lányukkal, Rubyval. Csak egyszer találkoztam velük, amikor előző év szeptemberében eljöttek Door megyébe az esküvőnkre.

Henryt és családját az esküvő előtti napra, késő estére vártuk. Mire megérkeztek, én már rég jó éjszakát kívántam Paulnak a szüleim házának ajtaja előtt, és felmentem a gyerekszobámba, hogy ott töltsem lánykorom utolsó éjszakáját. Másnap nem találkoztam Paullal, csak amikor apám az oltárhoz kísért a Tavi Szűzanya templomában. Akkor már ott állt mellette Henry.

A pap üdvözölte az egybegyűlteket, és én közben a szemem sarkából Henryre pillantottam. Megdöbbentett, mennyire hasonlít Paulra. Én is úgy nézek ki, mint mindenki más a családomban: mind a hatan, legidősebb bátyámtól, George-tól kezdve mindnyájunknak fakóbarna haja, szeplős orra és kerek, kék szeme meg ívelt szemöldöke van. De Paul és Henry… Mindketten magasak, vékonyak, keskeny arcúak, sötét, bozontos hajúak, és a szemük ragyogó, csokoládébarna volt. Mintha csak ikrek lettek volna.

Paul az első randevúnkon azt mondta, gyakorlatilag azok is. Csak egy év volt köztük, és gyerekkorukban elválaszthatatlanok voltak.

– Nem sok barátunk volt – mesélte –, de nem is volt szükségünk rájuk. Ott voltunk egymásnak mi.

Kalifornia bortermelő vidékén nőttek fel. A szüleik egy szőlőbirtok gondnokai voltak, így Paul és Henry a szőlőtőkék között cseperedtek fel, segítettek a kényes növények gondozásában, a szőlőszüretben és a -feldolgozásban.

– A lábatokkal tapostátok a szőlőt egy nagy dézsában, mint a rómaiak? – kérdeztem, és kicsit közelebb hajoltam hozzá, hogy belásson kedvenc pöttyös ruhám dekoltázsába.

– Minden ősszel – vigyorgott Paul. A szívem csak úgy kalapált.

Nos, ki hibáztathatott volna? Széles mosolyával és csillogó szemével Cary Grant kiköpött mása volt. Paul Glass sármja ellen nem védekezhettem – ez a csábító, majdnem középkorú művész szinte a semmiből jelent meg Door megyében.

Amikor megismertem, épp csak elkezdtem a nyári munkát Gordon’s Lodge-ban. Szobalány voltam. Izzasztó, kimerítő munka volt, a vendégek házait és a szobákat kellett takarítanom türkizkék nejlonruhában és harisnyában, mert a vezetés ezt írta elő. Egy délután, amikor lejárt a munkaidőm, betévedtem a Fedélzetbe, Gordon ivójába egy pohár vízre. A számomra ismeretlen csapos épp poharakat mosogatott, közben fütyörészett. Az inge felső két gombját kibontva hagyta, így láthattam a nyakában függő Szent Kristóf-medált meg a mellkasát borító sötét szőrzetet. A bárpulthoz ültem, és szinte ellenállhatatlan vágyat éreztem arra, hogy megérintsem a medált. A csapos rám mosolygott, felcsillant sötét szeme, és elém tett egy pohár jeges vizet, mielőtt még kérhettem volna.

Aznap este volt az első randevúnk – hazamentem, lezuhanyoztam, átöltöztem, majd visszatértem az ivóba, és a bárpultnál vártam a zárórát.

Paul elmesélte, hogy Henryvel mindketten harcoltak a háborúban. Jól tudtam, hogy ezt akkoriban minden fiatalember elmondhatta magáról, noha én még csak totyogós kislány voltam Pearl Harbor bombázásakor. Paul a csendes-óceáni térségben harcolt, Henryt az európai frontra küldték. Indulás előtt Henryék eltávot kaptak New Yorkban, akkor ismerte meg Silját.

– Milyen név az a Silja? – kérdeztem. – Olasz? Szent Cecília nevéből ered?

– Nem – felelte. – Finn. Silja egy finn szocialista szövetkezetben nőtt fel, Brooklynban. Egy mindenkiért, mindenki egyért, és hasonló ostobaságok. – Felhorkantott. – De már nem úgy él.

– Hanem hogyan?

Paul grimaszolt.

– Fényűző módon – felelte. – Silja fényűző módon él.

Az első randevút együtt töltött esték egész sora követte azon a nyáron. Nappal is találkoztunk, ilyenkor észrevétlenül odalopóztam a szobához, amelyet Paul a városban bérelt. Lopva körülnéztem, mielőtt beléptem volna az épületbe, nehogy meglásson valaki, aki elárulhat a szüleimnek vagy a testvéreimnek. Azelőtt sosem tettem ilyesmit, de azelőtt nem is ismertem Paulhoz fogható férfit. Úgy elütött azoktól a fiúktól, akik között felnőttem, mint páva az ivó előtt hemzsegő, ételmaradékot kolduló sirályoktól.

Nemcsak a sármja szédített meg, hanem az érettsége is. Mindenütt járt, mindent látott, és semmi sem hozta zavarba. Sem az időjárás változása, sem egy követelőző vendég durva szavai, sem egy defekt egy kihalt úton. Ügyesebb keze volt, mint bárki ember fiának, persze apámat kivéve. Paulra bármit rá lehetett bízni.

Csodálatos módon kiderült, hogy ő is épp annyira belém bolondult, mint én belé. Amikor rám mosolygott, szépségkirálynőnek éreztem magam. Így hát nem is meglepő, hogy a megismerkedésünk után három hónappal megesküdtünk.

Csak a Fedélzetben tartott fogadáson néztem meg jól magamnak újdonsült sógornőmet. Silja érzékien telt idomokkal rendelkezett: nagy mellű, kerek fenekű, magas nő volt. Smaragdzöld, pánt nélküli ruha emelte ki vonalait. Piszkosszőke haját hátrafésülve viselte, elöl hosszú frufruval. Nem volt különösebben szép az arca: nagy, kerek orra beárnyékolta vonásait, főleg különleges, mogyoróbarna szemének hatását tompította. Macskaszem formájú szemüveget viselt.

Azt mesélte, fontos állása van New York Cityben, a Rutherford Hotel élelmezési osztályán vezető.

– Közel sem a legnagyobb szálloda New Yorkban – mondta –, nem is a legismertebb. De kifogástalan kiszolgálásunk messze földön híres, különösen az éttermeink esetében.

Szórakozottan bólintottam, tekintetemmel Pault kerestem. A pultban állt, italokat kevert, és a vele szemben ülő vendégekkel nevetgélt. Még a saját esküvőjén sem tudott kibújni a vidám csapos bőréből.

– Sajnálom, hogy nem maradhatunk tovább – mondta Silja, mire vonakodva ismét felé fordultam. – De hétfőn muszáj bemennem dolgozni.

Manikűrözött ujjaival a táskájába nyúlt, és elővett egy arany cigarettatartót meg egy hozzá illő öngyújtót. Rágyújtott, mélyen beszívta a füstöt, és közben engem figyelt.

– És te, drágám? – kérdezte. – Te mivel foglalkozol?

A zsebkendőmet szorongattam – valami kék, ahogy a babona javasolja.

– Nos, itt dolgoztam a nyáron – feleltem. – De most… férjes asszony lettem, meg minden…

Befogtam a számat, nem tudtam, mondjak-e ennél többet. Csak a családom és a legközelebbi barátaim tudtak a nagy titokról, bár tisztában voltam vele, hogy amint nyilvánvalóvá válik, keveseket ér majd meglepetésként azok után, milyen sietősen házasodtunk össze Paullal. Még alig látszott a pocakom, menyasszonyi ruhám kényelmesen elrejtette. Nem is olyan régen a nővérem, Carol Ann is ebben a ruhában ment férjhez. Ő nagyobb méretet hordott, mint én, így egyre gömbölyödő pocakomat könnyen eltakarta a többméternyi szatén és csipke. De most mégis Paul sógornőjével beszélgettem, az ő családja egyik tagjával. Vajon Paul elmondta már Henrynek, hogy babát várunk? És ha igen, ő továbbadta a hírt Siljának? Nem tudhattam.

Silja bólintott.

– A házasság kemény munka – lehelte. – A házasság… – Szégyenlősen mosolygott. – Nos, mit tudok én erről, igaz? Sem többet, sem kevesebbet, mint akármelyik feleség. – Benntartotta a cigarettafüstöt, aztán kifújta, de úgy, hogy engem ne érjen. – Minden feleségnek megvan a maga története.

– Igaz – értettem egyet. – Biztos vagyok benne, hogy ez így van.

Silja félrehajtott fejjel, elgondolkodva méregetett.

– Látom, mennyire odavagy Paulért. Nagyon édes vagy. – Ismét elmosolyodott. – Eszembe juttatod, mit éreztem Henry iránt, amikor megismertem. Olyan idős lehettem, mint te most. – Elfordult, merengve nézte a tavat a Fedélzet ablakán át. – Milyen régen volt már!

Csilingelés töltötte be a termet – a vendégek az evőeszközükkel kocogtatták a boros- és söröspoharakat, így jelezték, hogy szeretnék, ha a menyasszony és a vőlegény csókot váltana. Paul a tekintetemet kereste, és egy fejbiccentéssel magához intett.

– Elnézést – mondtam, és a helyiség túlsó felébe siettem. Áthajoltam a bárpulton, és a jutalmam Paul meleg csókja meg a vendégek lelkes tapsolása volt.

4

Silja

1942

Brooklyban csak egyetlen helyen születhetett szerelem első látásra: a mozivásznon. Minden szombat délután megesett az ilyesmi azokkal a lányokkal, akik a Sunset vagy a Coliseum mozi pamutbársony üléseire költötték a zsebpénzüket, és elgondolkodva majszolták a pattogatott kukoricát, miközben Barbara Stanwyck a szemük láttára habarodott bele a megnyerő Henry Fondába, Vivien Leigh szinte hipnotizálta Laurence Olivier-t, és Irene Dunne képtelen volt ellenállni Cary Grant sármjának.

Aztán ezek a lányok hazasétáltak a zsúfolt, koszos utcákon. Odahaza túlhajszolt anyjuk, hallgatag apjuk és szakajtónyi kisöccsük meg kishúguk várta őket. Ezek az ábrándokat kergető lányok azt firkálták az iskolai füzetükbe, „Mrs. Emma Olivier”, és elképzelték, mi lenne, ha az álmodozó Laurence egyszer csak megjelenne az ajtajuk előtt. Hiszen nyilvánvalóan egy pillanat alatt elfelejtené Vivient, ha helyette megkaphatná Emmát.

Ilyen lány volt Silja Takala is. Húszéves múlt, szemüveget viselt, és olyan makulátlan volt, mint a rézkancsó, amelyet még sosem égetett meg a tűz. Silja csak a filmekből ismerte a szerelmet.

De aztán megérkezett az igaz szerelem, éppen úgy, mint a filmekben.

Egy buszmegállóban találkoztak. A lány éppen egy barátnőjéhez, Johannához igyekezett. Péntek volt, Silja rövid napja a Hunteren, ilyenkor csak délelőtt voltak órái. Rengeteg házi feladatot kapott hétvégére, de már hónapok óta nem látta Johannát, azóta, hogy a lány családja a brooklyni Finntownból New York másik, harlemi Finntownjába költözött.

A városba tartó buszra várt, amikor egy magas, fiatal, vékony, egyenruhás férfi – mennyi fiatalember hordott akkoriban egyenruhát! – bizonytalanul megkocogtatta a vállát.

– Halihó, kisasszony! – szólt félénken. – A bronxi állatkertbe igyekszem. Ez a busz visz oda?

– Az állatkertbe? Minek menne oda?

Silja le sem tudta venni róla a tekintetét. Csillogó szemével és barátságos mosolyával mintha Cary Grant dublőre lett volna.

– Csak néhány napot töltök New Yorkban, gondoltam, megnézem a látványosságokat. – A ragyogó égboltra pillantott, amely március első péntekéhez képest szokatlanul tiszta volt. – Ez a szép idő éppen megfelelő az állatkerti látogatáshoz.

Milyen különös ötlet egy eltávos katonától! Manhattenben minden utcasarkon volt egy burleszkklub vagy kocsma, jazzklub, táncos mulatóhely és mindenféle étterem. Örömök egész sora várt az olyan fiatalemberekre, akiknek jövője bizonytalan volt, ezért ki kellett élvezniük az életet, amíg lehetett. Milyen őrült – még ha ilyen vonzó is – választja a bronxi állatkertet?

– Henry vagyok – közölte a fiú, mintha a lány kérdezte volna.

– Silja – felelte a lány. Ekkor gördült be a megállóba a dízelbűzt okádó busz. – Ez a magáé – mondta Silja. – Én is ezzel megyek.

Aznap nem jutott el Johannához. Jóval vacsoraidő után ért haza, és szépen becsavart haját egészen szétzilálta az állatkertben a szél. Henryvel az oroszlánok, fókák és a ketrecük rácsát rángató majmok előtt sétáltak. Noha a fiú azt állította, a látványosságok érdeklik, mintha észre sem vette volna az állatokat. Csakis Silját nézte.

Már majdnem sötétedett, amikor felszálltak a külváros felé tartó buszra. Hátul ültek le, és Henry átkarolta Silja vállát. Ezt a lány egyszerre érezte nyugtalanítónak és szívderítőnek. Még soha senki sem fejezte ki idegenek előtt az iránta való rajongását. De a háború miatt az egyenruhás fiúk és a velük utazó lányok szinte bármit megengedhettek maguknak. Amikor Henry odahajolt hozzá, és megcsókolta, senkinek szeme sem rebbent. A fiatalember gyengéden, de határozottan nyomta az ajkára az ajkát, nyelve épphogy behatolt a lány szájába. Silja szíve csak úgy zakatolt, amikor szétváltak.

– Muszáj újra látnom téged, Silja – szólt a fiú. – Felhívhatlak?

Hogy felhívhatja-e? Micsoda kérdés! A lány a Hatvannyolcadik utcánál, a Hunter közelében szállt le, és a metró felé indult, Henry viszont a buszon maradt, kezében egy fecnivel, amelyre Silja felírta a telefonszámát.

Odahaza az anyja dühös pillantással fogadta Silját, és azt kérdezte, merre járt.

– Sajnálom, Äiti – felelte a lány –, késett a metró.

Lehajtotta a fejét, nehogy az anyja meglássa halvány mosolyát.

Szerelem első látásra? – kérdezte magától Silja aznap este, miután bezuhant az ágyába. Benyúlt a hálóingébe, és elgondolkodva simogatta a mellét. De hiszen szerelem első látásra nem létezik, emlékeztette magát, miközben megnyomta a mellbimbóját, és érezte, ahogy megkeményedik. Olyan csak a filmekben van.

Talán, gondolta, és lejjebb csúsztatta a kezét. Vagy talán mégsem.

Másnap reggel a Vic’sben találkoztak, nem messze a Huntertől, a Hatvankilencedik utcán. Silja nem véletlenül választotta ezt a helyet – remélte, a csoporttársai meglátják ezzel a csodálatos katonával. De senki ismerős nem járt a kávézóban éppen akkor.

– New York az én városom – mondta Henrynek. Ő kávét ivott, a fiú fekete teát. – Megmutatok neked bármit, amit szeretnél. Itt nőttem fel, mindent tudok a városról.

Henry somolygott.

– Valóban, szépségem? Majd meglátjuk.

Érdekelték az absztrakt festmények, ezért a lány elvitte a Modern Művészeti Múzeumba. Silját lenyűgözték Kandinsky és Picabia művei, de Henry csak legyintett rájuk.

– Ezt aligha nevezhetném absztraktnak – jelentette ki Kandinsky egyik fametszetére mutatva. – Hol a bátorság? Hol a mersz?

Egy közelben álló férfi meghallotta, és bekapcsolódott a beszélgetésbe.

– Ismerik a Riverside Múzeumot? – kérdezte.

A fejüket rázták, ezért a kezükbe nyomott egy brosúrát.

– Príma gyűjteményük van amerikai absztrakt művészekből. Megéri megnézni.

Így hát bementek a városba.

– Ez már valami – ismerte el Henry, miközben szemügyre vették Rothko, Gottlieb és mások alkotásait. – Ezek az amerikaiak, ezek aztán tudják, mitől döglik a légy.

Tudta, mire vágyik, és Siljának meg kellett azt adnia neki. Szombaton testhezálló, gyöngygombokkal díszített zöld pulóvert és hozzáillő, szűk szoknyát viselt. Henry meg is jegyezte, milyen nagyszerűen áll neki ez az összeállítás.

– Hordj mindig zöldet! – javasolta, és végigmérte a lányt. – Kiemeli a szemed színét.

De miközben ezt mondta, nem Silja szemét nézte.

A lány mosolyogva köszönte meg a bókot. Hétfői randevújukra, amikor az ebédszünetben ismét a Vic’sben találkoztak, bő, rózsaszín felsőt és szürke pamutszoknyát vett fel. Ezek voltak a kedvenc ruhadarabjai, és úgy gondolta, Henrynek is tetszeni fognak. A férfi azonban a homlokát ráncolta, és felcsattant:

– Hol a zöld?

– Elfelejtettem – felelte Silja.

– Legközelebb ne felejtsd el, kicsim.

Henry a kávézó hátuljába kísérte, és beültek egy bokszba.

A lány megfogadta, hogy ezentúl mindenáron felvesz valami zöldet – egy sálat, kalapot, ékszert –, amikor találkoznak. Végül is, gondolta magában, Henry katona, aki az életét kockáztatja minden állampolgárért. A kérése igazán semmiség, és az a legkevesebb, hogy Silja teljesíti.

Sosem vehette biztosra, mikor látja legközelebb. A fiú New Jersey-ben, a Kilmer táborban állomásozott, és kiszámíthatatlanok voltak a parancsaik. Silja nem értette ezt, de tudta, hogy nem szokatlan. Roosevelt elnök még csak három hónappal korábban jelentette be, hogy hadban állnak, és a sereg még nem rendezte sorait, igyekeztek minél több katonát kiképezni, hogy harcra foghatók legyenek. De ez nem ment egyik pillanatról a másikra.

Amíg nem ismerte Henryt, Silja jóformán a Hunter könyvtárában élt, most azonban rászokott, hogy otthon, anyjával, Mikaelával közös lakásukban tanuljon. Finntownban laktak, az Alkuban, egy finn szövetkezetben. Mikaela esténként gyakran eljárt – a Finntownban élő nők egy kis csoportjához tartozott, akik részt vettek a polgári védelemben –, így aztán sosem volt otthon, amikor esténként megszólalt a telefon, és Silja felkapta a kagylót, majd szélesen elmosolyodott, ha Henry volt a vonal másik végén, és közölte, hogy Manhattanben van.

– Kiszabadíthatlak bús börtönödből? – kérdezte. – Elviszlek egy elegáns étterembe, és kirúgunk a hámból.

Silja nem tudta eldönteni, vajon csak viccel, vagy komolyan elhiszi, amit az Alkuról mond, holott sosem látta. Börtön? Aligha – a lakásuk világos volt, és szép. Akárhogy is, mindig igennel felelt, és megígérte, hogy fél órán belül ott lesz.

Kalapált a szíve, amikor leszállt a metróról, és Henry ölelő karja várta. Ahányszor hozzáért a fiú – még ha csak a kabátját segítette is fel rá vacsora után –, felforrósodott a teste.

Minden találkozáskor reménykedett benne, hogy felveti majd, menjenek hotelbe, pedig sosem volt rá jellemző, hogy ilyesmi jusson eszébe. Korábban ködös, homályos elképzelései voltak a szexualitásról, többnyire csak arról álmodozott, hogy egy árnyékba burkolózó, arctalan férfival csókolózik.

De akkor még nem ismerte Henryt. Most, amikor éjjel egyedül feküdt az ágyában, csukott szemmel az ő arcát látta maga előtt, és elképzelte, amint csókokkal halmozza el őt. Henry meleg kezét érezte, amikor megérintette felforrósodott bőrét.

Március harmadik hétfőjén, ismeretségük tizedik napján a Central Parkban sétáltak. Meleg volt a délután. Éppen elhaladtak a Bethesda szökőkút mellett, amikor Henry megfogta a lány bal kezét, és szerény gyémántgyűrűt húzott az ujjára.

– Légy a feleségem! – mondta. – Most esküdjünk meg, és ha véget ér ez a háború, visszajövök, és együtt fogunk élni. Olyan életünk lesz, amilyet a legvadabb álmaidban sem képzelnél. – Gyengéden megszorította a lány kezét. – Örökké a tiéd leszek, ha te az enyém.

Silja szóhoz sem jutott. Igazán hozzá beszél Henry? Silja Takalához, a kellemes, de hétköznapi, brooklyni lányhoz? Ahhoz, aki osztályelsőként végzett a gimnáziumban, felvették a Hunterre, és nemcsak édesanyjának, de az Alkuban mindenkinek öröme és boldogsága volt? Hogyan lehetséges, hogy ő kapja ezt a gyűrűt, és neki címezték ezt az illogikus, de őrülten romantikus lánykérést? Ilyesmit azelőtt csak hollywoodi filmekben látott.

Alig hitte el, hogy a saját hangját hallja, amikor igent mondott.

5

Ruby

Azt hitte, senki sem hallja meg, ha felsikolt, de talán mégis tévedett. Balra fordul, és meglátja, amint Shepherd leparkolja az autóját a család erdején túl, a temetőben. Kiszáll, óvatosan becsukja az ajtót, és amikor felemeli a tekintetét, meglátja, hogy Ruby őt nézi. Átvág a sírok közt, átlép a kőfalon, és megáll mellette, a szikla mellett.

A kígyó becsúszik a bozótba, és nem harapja meg a lányt. Ruby túl gyors ahhoz, ráadásul a szalagoskígyó általában nem mar, nem is támad. Magának való, a maga dolgával törődik.

Ez a példány viszont máshogy működik, legalábbis Ruby szerint, különben nem dühítette volna fel ennyire, hogy Ruby az orra előtt hadonászott.

– Nem kellene itt lenned – mondja Shepherdnek. – A zsaruk egy órája jártak itt, lemérték a tölgyet, beszéltek, jegyzeteltek. Én láttam őket, de ők engem nem. Elmentek, de mi lesz, ha visszajönnek?

A férfi bólint.

– De te itt vagy, Ruby. Jó az, hogy idejöttél?

– Nem – ismeri be a lány. – Miss Wells lakásában kellene lennem. Azt mondta, nyugodtan maradjak ott, ne menjek iskolába, és hívjam fel a nagybátyámat, ha úgy érzem, már tudok vele beszélni. Aztán elment dolgozni. – Ruby megvonja a vállát. – Nem akartam egyedül lenni nála – mondja. – És a telefonszámláját sem akartam terhelni, ezért visszajöttem. Megpróbáltam elérni a nagybátyámat, de csak a feleségével tudtam üzenni neki.

Shepherd ismét bólint.

– Gondoltam, hogy itt talállak. Sétáljunk egyet?

Ruby tudja, hogy legjobb lenne bemenni a házba, és ott várni, hogy Paul bácsi visszahívja. De belenéz Shepherd szemébe – a ragyogó napsütés ellenére is párás a tekintete –, és képtelen nemet mondani.

– Csak néhány percre. – Azzal megindul az erdőbe, és a férfi követi.

Csendben, egymás mögött sétálnak, mert mit is mondhatnának egymásnak. A nap sugarai átszűrődnek a fák ágai közt, vörösben, sárgában, narancsszínben pompáznak. Talpuk alatt ropog az avar. Pontosan az ilyen napok miatt mondják néhányan, hogy az ősz a kedvenc évszakuk.

Előbb nyugatnak mennek, aztán északnak fordulnak. Az erdőt sem kerítés, sem egyéb jelzés nem szabdalja fel, Ruby mégis tudja, hol az ő családja birtokának határa, és hol kezdődik északon Burkesék, délen Powellék erdeje. Kelet felé, ahol Shepherd szokott parkolni, a régi holland református temető van, ahová már nem temetnek senkit.

Leülnek egy kidőlt nyírfára, amelynek rothadó belseje puha és porhanyós. A lány ujjával morzsolja a letört darabkákat. A szíve rohad, belülről bomlik. Ezt Shepherd tanította neki.

A férfi óvatosan a vállára teszi a kezét, mire Ruby felemeli a fejét, és ránéz. Shepherd tekintetéből folyóként árad a szomorúság.

– Akarsz beszélni róla? – kérdezi.

Ruby megrázza a fejét.

– Beszéljünk inkább valami másról!

És elmesél neki egy történetet.

– Amikor ideköltöztünk, a tizedik születésnapom utáni nyáron az volt a szórakozásom, hogy a környékbeli gyerekeket sötétedés után becsaltam az erdőbe. Én nem féltem, mert semmi sem árthat többet idekint annál, amit minden házban megtalálunk. Például a televízió, az már akkoriban is sokkal többet ártott a gyerekeknek, mint bármi, amivel az erdőben találkozhattak.

A férfi bólint, mert tudja, hogy ez így van.

– Ilyenkor leültem egy alacsony faágra Burkesék háza mellett, ahol a hátsó kertben játszott a többi gyerek, és halkan huhogtam. A tengerészkék ruhám volt rajtam, az volt a kedvencem. Már régen kinőttem, de még mindig hordtam. Nagyon szerettem, mert ha fekete harisnyát vettem fel hozzá, inkább voltam árnyék, mint kislány. A hajamat fekete sállal rejtettem el. Úgy tettem, mintha nem szőke lennék, mint anyám, hanem fekete, mint apám.

– Apádra akartál hasonlítani? – kérdezi Shepherd. – Inkább rá, mint anyádra?

– Nem – magyarázza Ruby –, nem akartam egészen olyan lenni, mint apa, de a sötét haj néha jól jött volna.

– Áh, értelek – bólint a férfi.

– A gyerekek meghallották a huhogást, abbahagyták a beszélgetést, én meg megismételtem, és akkor valaki megkérdezte a többieket: „Halljátok?” Egy másik gyerek így felelt: „Ez csak egy öreg bagoly, nem bánt.” Egy harmadik meg így kiáltott: „Keressük meg!” Így hát egészen közel jöttek hozzám, de mielőtt még megláthattak volna, odarohantam egy másik fához, és újrakezdtem. Akkor aztán ott álltak, ahol az előbb még én, és valaki így szólt: „Elrepült, nem találjuk meg.” Erre egy másik: „Várj, hallgass csak!” Akkor mind elhallgattak, füleltek, és bizony a huhogás újra felhangzott, mire valaki azt mondta: „Erre!” Ezután mindahányan megindultak felém, lábuk alatt recsegtek az ágak, szörnyű zajt csaptak, és azon töprengtem, vajon nem fogják-e fel, hogy ha igazán bagoly lennék, menekülnék az ilyen hangzavar közeléből.

Ruby hangja elcsuklik. Ha mesél, kevésbé szomorú. Nem olyan régen az édesanyja megállapította, hogy ha egyszer megered a szava, senki el nem hinné, hogy egyébként csendes lány. „Ha megfelelő társaságba kerülsz – mondta az anyja –, egészen más emberré válsz.”

– Gondolom, kitalálod, mi a történet vége. Még néhányszor megismételtük az előbbieket, és addigra olyan mélyen jártunk már az erdőben, hogy senki sem tudta, hogyan keveredhetne ki belőle, csak én.

Shepherd kezéért nyúl. A férfi egy pillanatig sem habozik, azonnal odaadja. Ruby ezt szereti a férfiban: sosem tétovázik.

Felállnak, az aljnövényzetben vágnak utat maguknak, és Ruby élvezi a megbízható kezet a magáéban.

– Milyen ostobák voltak azok a srácok! – állapítja meg.

– Gyerekek voltak, Ruby – mutat rá Shepherd, és a lány fél, hátha el fogja engedni a kezét. De nem teszi.

– Tudom, de akkor sem állhattam ellen a kísértésnek. Ekkorra már meguntam a játékot, nem huhogtam tovább, de senki sem tudta, hogyan juthatna ki az erdőből. Ilyenkor valaki elsírta magát, egy másik meg ráripakodott, hogy ne sírjon, mint egy kisbaba. Ezután összevitatkoztak azon, mitől lesz valaki kisbaba, és mitől nem. Egyikük kijelentette, hogy aki nem fél, az ostoba. Végül, amikor már egy ideje egy helyben toporogtak, felgyulladtak a lámpák a Stone Ridge Roadon, valakinek ez feltűnt, és megkönnyebbült kiáltások kíséretében megindultak arrafelé. Üdvrivalgás és nagy vidámság közepette. Csapkodták kezüket-lábukat, mert csíptek a szúnyogok. Aztán az anyák kiáltoztak a gyerekeiknek, hogy ideje hazamenni, és hamarosan minden elcsendesedett. Ilyenkor – fejezte be Ruby a történetet – én is kijöttem az erdőből.

Shepherd ránéz.

– El tudom képzelni. Jó történetmesélő vagy, Ruby.

A lány megköszöni, majd megemlíti, hogy vissza kell mennie, várnia kell a nagybátyja hívását.

Balra fordulnak, és két szilfa közt egy szűk réshez érnek. Elengedik egymás kezét, úgy nyomakodnak át rajta, a férfi végig mögötte marad, és Ruby a nyakán érzi a leheletét.

– Ezt egész nyáron legalább hetente egyszer eljátszottam – mondja a lány. – De kíváncsi vagyok, vajon azok a gyerekek másként emlékeznek-e rá. „Emlékszel arra a régi bagolyhuhogásra ötvenhárom nyarán? Emlékszel, hogy sosem találtuk meg azt a baglyot, akárhányszor is eredtünk a nyomába?”

– Ezerkilencszázötvenhárom – motyogja a férfi. – De rég is volt!

A lány feléje fordul.

– Szerinted helytelen volt félrevezetnem azokat a gyerekeket?

Shepherd elgondolkodva hajtja félre a fejét.

– Bizonyos szempontból igen – feleli –, de nem a te hibád, hogy okosabb és bátrabb voltál náluk, Ruby.

– Nem – ért egyet a lány. – Nem az én hibám.

Ruby sosem kérte, hogy Ruby lehessen.

6

Angie

Paul velem jött a kis házba, és felvette a telefonkagylót. Amíg kicsöngött, rám nézett.

– Angyalom… Lehetne… Magamra hagynál?

Rosszallóan szorítottam össze a számat. Mégis mi olyat akar mondani Rubynak, amit a felesége nem hallhat?

Paul nem vette észre, hogy megsértődtem. Az asztal fölé görnyedt, és a kagylót szorongatta. Halkan beszélt, megnyugtatóan susogott a telefonba.

Hátrébb léptem, de nem mentem ki a szobából, hanem az árnyékban álltam, és igyekeztem kihallgatni, mit mond a férjem Rubynak.

Amikor letette a telefont, gyorsan a hálószobába surrantam. Észre sem vettem, hogy egyre közelebb lépkedek hozzá, miközben a fülemet hegyezem. Nem sokat hallottam, csak egy-egy „igen, kicsim” és „ne aggódj, Ruby” ütötte meg a fülemet, meg ezekhez hasonló, üres frázisok.

Most visszatértem a nappaliba.

– Mit mondott?

– Gondolom, ugyanazt, amit neked. – Paul levette a polcról a telefonkönyvet. – Most azonnal New Yorkba kell mennem.

– Igen, mindnyájunknak.

Paul hozzám fordult.

– Ezt hogy érted?

– Mindnyájan megyünk, te, én meg PJ, természetesen. – El sem akartam hinni, hogy felmerült benne, nélkülem utazzon. Végül is egy család voltunk, és krízishelyzetben a családnak össze kell tartania.

Paul felsóhajtott.

– Nem tudom, mi vár ott rám, nem tudom, mit kell majd tennem, hogyan lesz Ruby. A telefonban úgy éreztem… De hát te is beszéltél vele. Nem önmaga.

Erre nem tudtam mit mondani, hiszen csak egyszer találkoztam a lánnyal, így fogalmam sem volt, milyen lehet az igazi énje.

Eszembe jutott, amikor először megpillantottam őt az esküvő utáni fogadáson. Nyúlánk, furcsa alakja volt, mellkasa lapos, akár egy deszka, és aránytalanul hosszú lábai kikandikáltak térdig érő, kék taftruhája alól. A ruha iskolás lánynak túl hosszú, nőnek túl rövid volt. Magas sarkú cipőt viselt, de nem túl magasat, és azon tűnődtem, lehet-e, hogy most van először a lábán. Amint megpillantotta Pault, felragyogott az arca, és a kényelmetlennek tűnő cipő ellenére is meggyorsította lépteit, úgy sietett hozzá.

– Ruby! – kiáltotta Paul. Otthagyott, átvágott a táncparketten, és jól magához szorította a lányt.

Emlékszem, féltékenységet éreztem, és emiatt korholtam is magamat. Az ég áldjon meg, Angela, gondoltam, ő a férjed egyetlen unokahúga. Persze hogy odavannak egymásért. Nem telik bele sok idő, és az én családom is ilyen közel áll majd a szívéhez, biztattam magam.

Most, hogy egy évvel később eszembe jutott mindez, gyengéden félrehajtottam a fejemet, úgy néztem a férjemet.

– Nem jó, ha egyedül mész New Yorkba – érintettem meg az ingujját. A textilen át simogattam izmos felkarját. – Együtt kellene maradnunk.

– Angie, szerintem ez egyáltalán nem jó ötlet – rázta a fejét. – Rubyra kell majd koncentrálnom. Gyászolnom kell majd, talán ez a megfelelő szó. Erre képtelen leszek, ha rólad meg PJ-ről is gondoskodnom kell.

– Dehogyis – erősködtem. – PJ-jel nem leszünk útban. Én segíteni mennék. – Még mindig nem vettem le a kezemet a karjáról. – Te meg én megesküdtünk, jóban-rosszban együtt maradunk, igaz? Az én vállam azért van, hogy azon sírd ki magad, Paul.

Gyengéden elmosolyodott.

– Jól le kell hajolnom, ha a válladon akarok sírni, angyalom.

Az ablakon át kinézett az öbölre.

Óvatosan magam felé fordítottam az arcát.

– Ha nem viszel magaddal – kezdtem, és kényszerítettem, hogy a szemembe nézzen –, magam veszem meg a repülőjegyemet, és utánad megyek.

Bosszúság villant át az arcán, de egy pillanat alatt eltűnt.

– El is tudom képzelni rólad, angyalom.

Átkaroltam a nyakát, és hozzásimultam.

– Bízzon bennem, Mr. Glass – susogtam. – Nem bánja meg.

7

Silja

1942

A lánykérés és az esküvő között eltelt néhány napban Silja gyakorta esett pánikba, és kételkedett magában, de ezeket az érzéseket megtartotta magának. Minden menyasszony idegeskedik, biztatta magát. Minden rendben lesz.

Minden csodás lesz, olyan, amilyet legvadabb álmaiban sem tudott elképzelni. Pontosan úgy, ahogy Henry ígérte.

Manhattanben, az anyakönyvi hivatalban házasodtak össze. Silja zöld ruhát viselt. A barátnője, Johanna már rég megbocsátotta, hogy azon a pénteki napon Silja nem érkezett meg hozzá, és egészen levette a lábáról ez a tömény romantika. Elvállalta, hogy Silja tanúja legyen. Henry oldalán egy bajtársa, valami Bill állt.

Silja anyját nem hívták meg, sőt Silja egyelőre egyáltalán nem említette neki Henryt.

A ceremónia után az utcasarkon elbúcsúztak a barátaiktól, Johanna elhalmozta őket jókívánságokkal, Bill pedig bravót kiáltott. Metrón mentek a belvárosi Hotel Seville-be, ahol Henry szobát foglalt.

Miközben a fürdőszobában vetkőzött, Silja fejében az járt, ez az, amire várt. Felvette a műselyem hálóinget, amelyet három dollárért vásárolt a Woolworth’sben – a pénzt az anyjától kapta váratlanul felmerülő költségek kifizetésére. Magára öltötte a hozzáillő köntöst, és közben végigfutott az agyán, az anyja egészen biztosan nem ezt értette váratlan költségek alatt. Mentazöld volt a neglizsé, a dekoltázsát csipkével díszítették, és combközépig ért. Ilyen rövid ruhát gyerekkora óta nem viselt.

Erről álmodozott odahaza keskeny ágya magányában, és a metrón, amikor csukott szemmel, összeszorított térddel ült. Akkor most mitől fél? Nem tudta volna megmondani. Mégis remegett a lába, amikor kinyitotta az ajtót, és belesett a szobába.

Henry az ágyon feküdt, a lámpa homályos fénye mellett. Az ingét már levette, deréktól lefelé mindössze egy könnyű takaró fedte. Amikor meglátta Silját, elmosolyodott.

– Gyere ide! – ült fel.

Silja szíve majd kiugrott a helyéről. Újdonsült férjéhez lépett. A férfi a bal melle fölé helyezte a kezét.

– Hogy ver a szíved! – állapította meg. – Semmi baj, kicsim. Nyugodj meg, és bújj be mellém.

Felhajtotta a takarót, és a lány látta, hogy egészen meztelen.

Még sosem látott pucér férfit. Apa és fivérek nélkül nőtt fel, bensőséges világának csak az anyja volt részese, ő maga, valamint a finn bevándorlók – persze szintén csak nők –, akiket Silja anyja olyan szívesen fogadott, mint annak idején őt a nála korábban érkezettek. Ezek a nők Takaláékkal laktak, amíg meg nem vetették a lábukat az új országban.

Nyaranta, forró brooklyni estéken az Alkuban élő férfiak trikóban és ácsnadrágban gyűltek össze az udvaron, és széles hátukon izzadság csillogott, miközben dohányoztak és söröztek. Amint a Silja korabeli fiúk felnőttek, ők is csatlakoztak hozzájuk. Silja és a többi lány a tűzlépcsőn ülve nézték őket, vihogtak, és Tavho erős, izmos válláról meg Olavi apró termetéről sugdolóztak – egyetértettek abban, hogy utóbbi jobban festene munkásingben.

Henry volt az első férfi, akit Silja meztelenül látott. Hosszú lába volt, keskeny, de erős felsőteste, lapos hasa. Nemi szerve, amely sötét szőrzetéből meredt elő, meglepte a lányt. Még sosem látott ilyesmit, képen sem. Nem is sejtette, hogy ilyen vörös és eres lesz, mintha a test összes vére ott gyűlne össze.

– Nagyon szép a ruhád – szólalt meg Henry. – Vedd le!

Silja remegő kézzel ejtette a földre a köntöst és a hálóinget.

Már régen megbékélt azzal, hogy nem különösebben szép az arca. Nem tulajdonított nagy jelentőséget a külsejének, elfogadta énje részeként, ahogyan okosságát és skandináv származását. De azzal tisztában volt, hogy a testével nincs semmi gond – melle és csípője telt volt, dereka karcsú. Nem mintha ezt bárki is láthatta volna, hiszen az első randevún viselt zöld szoknya és a hozzáillő pulóver volt a két legszűkebb ruhadarabja. Soha senki sem látta őt egészen meztelenül, kivéve az anyját, amikor kislánykorában fürdette.

Most azonban férjes asszony lett, és a házastársak meztelenkedni szoktak egymás előtt.

– Te jó ég! – füttyentett halkan Henry. – Milyen szexi vagy!

A kezét nyújtotta, és az ágyba húzta a lányt. Silja levette a szemüvegét, az éjjeliszekrényre tette, és a férjére nézett.

Igyekezett nem aggódni amiatt, ami következett. Tudta, nem biztos, hogy könnyű lesz, és első alkalommal nem is mindig sikerül. A Hunteren a csoporttársai suttogtak ilyesmikről, többször hallotta már, ahogy ezekről a dolgokról beszélgetnek azok a lányok, akik már túlestek rajta. Az olyan lányok, akik férjnél voltak, mint most már Silja is, vagy már eljegyezték őket, és a vőlegényük rágta a fülüket, hogy essenek túl rajta, mielőtt elhajózik.

Persze akadtak olyan lányok is, akik egyszerűen csak siettek. Nem látták értelmét, hogy egy különleges fiúnak tartogassák magukat, hanem úgy váltogatták a kedveseiket, mint más a kalapját vagy a kesztyűjét. Egy másik életben, amelyben Silja nem lenne okos és állhatatos, és az anyja sem biztatná, hogy a jóra törekedjen, belőle is könnyen ilyen lány lehetett volna.

A lányok azt suttogták, hogy ha a férfi nem fér be, akkor vazelint kell használni. Így hát Silja hozott is magával egy üvegcsével a retiküljében. Valóban így is történt: Henry nyomott, Silja megpróbált ellazulni, aztán habozva bár, de felvetette, hogy használják a krémet.

– Sosem hallottam ilyesmiről – felelte a fiú. – De ha segít, próbáljuk ki.

Silja kipattant az ágyból, elővette a vazelint, és megkérte Henryt, hogy forduljon el. Azután visszafeküdt, és ismét megpróbálták. A lányt meglepték a férje méretei, el sem tudta képzelni, hogy egy ekkora pénisz beléférhet. De a Hunteren sustorgó lányoknak igazuk volt, a vazelin segített. Henry felvette a ritmust, Silja pedig a lökésektől felforrósodott, benedvesedett. A fiú hátába kapaszkodott, és szorosan magához húzta őt. Összeizzadt a testük.

Silja még soha életében nem érezte magát ilyen közel senkihez. Megdöbbentette, hogy az aktustól úgy érzi, nemcsak a teste, de egész lénye összefonódik Henryével.

Szerette volna, ha örökké tart, de aztán Henry elélvezett. Olyan hangosan kiáltott, hogy a lánynak eszébe jutott – bár nem érdekelte igazán –, vajon a szomszéd szobában meghallották-e őket. Henry a lányra roskadt, aztán legördült róla.

– Én kicsikém – suttogta.

Silja hozzábújt, és mindkettőjüket betakarta. Tudta, hogy Henrynek most pihennie kell. Lassan lélegzett, így nyugtatta meg kalapáló szívét.

Alig várta, hogy újra szeretkezzenek.

Az esküvő után többé nem ebédeltek együtt, nem is néztek várost, mint a kapcsolatuk kezdetén, hanem kivettek egy szobát, ahányszor Henry a városban járt. Mindig ő fizetett, és szögletes betűivel úgy írta alá a regisztrációs lapot, hogy Mr. és Mrs. Henry Glass. A recepciós rámosolygott az egyenruhás fiatalemberre, biccentett Siljának, akinek ujján ott csillogott a gyűrűje, és kellemes időtöltést kívánt, amire Henry mindig azt felelte, meglesz. A liftben fogták egymás kezét.

Minden alkalom éppen olyan jó volt, mint a legelső. A lány szerette simogatni a férje bőrét, megérinteni minden porcikáját, érezni a szőrt a karján, a mellkasán, a lábán. Még a pénisze fogását is szerette. Amikor először simogatta meg kissé habozva, elképedt Henry reakcióján – olyan volt, mintha Silja érintése éppen olyan örömet okozna neki, mint amikor benne van.

Felnyögött, és közelebb csúszott a lányhoz, a keze köré fonta a magáét, így egyszerre fogták a lüktető hímtagot.

– Vedd a szádba! – utasította a lányt.

Silja döbbenten nézett rá, mire Henry tekintete megenyhült.

– Tedd csak meg, kicsim! Kérlek. Bármit kérhetsz, ha megteszed.

Egyik kezével megfogta felesége tarkóját, és gyengéden maga felé húzta. A lány nagy levegőt vett, és ajkával körbevette a fiút. Henry megragadta a csípőjét, és úgy irányította, hogy alatta feküdjön. Ő négykézláb állt, és száját a lány nagyajkához nyomta. Silját lenyűgözte az érzés, olyan volt, mintha áramütés érte volna. Megtalálták a ritmust, és mindkettőjük nyelve és ujja mozgott, míg végül mindketten elélveztek.

Silja magát is meglepte. Nem is gondolta volna, hogy emberek ilyesmiket csinálnak. És tessék, megtette, mégpedig úgy, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne.

Végül is már férjes asszony volt. Henry, a gyönyörű, tökéletes Henry csak az övé volt, és senki másé. Joga volt a testéhez, ahogyan más nőnek nem, és többé egyetlen férfi sem formálhatott jogot az övére, csak Henry. Tudta, ez már életük végéig így lesz.

– Ezt sosem fogom megbánni – suttogta Henry, miközben egymás mellett feküdtek kielégüléstől ernyedten. – Kicsim, életem legokosabb döntése volt, hogy elvettelek.

8

Angie

New Yorkot először egy Boeing–707-es ablakán keresztül pillantottam meg. Az ég szikrázó kék és felhőtlen volt.

– Csodás délutánunk van a New York-i landoláshoz – jelentette be a pilóta a hangosbemondón. – Nézzenek ki a gép bal oldalán, gyönyörű kilátás nyílik Manhattanre.

Kipillantottam az apró, kerek ablakon. Képtelen voltam letörölni a vigyort az arcomról. A repülés pontosan olyan izgalmas volt, mint amilyennek világéletemben képzeltem. Könnyen beazonosítottam az Empire State Buildinget, amely a városközpont összes többi épülete fölé magasodott, és gyanítottam, hogy a saját kis szigetén, a messzeségben a Szabadság-szobrot látom.

Becsatoltam a biztonsági övemet, ahogy arra az egyik légiutas-kísérő utasított mindnyájunkat. Magamhoz öleltem PJ-t, és leszállás közben megmutogattam neki a látványosságokat. Olyan halkan beszéltem, hogy ne zavarjam Pault, aki egész úton magazinokat olvasott, és egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Egy hosszú lábú, mogorva tekintetű stewardess odajött hozzánk, és kedvesen figyelmeztette Pault, hogy a landolás idejére minden cigarettát el kell nyomni. Paul így is tett, és kedvesen rámosolygott a nőre, aki bár formás volt, rápillantva mégis mintha egy tizenkét éves, pufók kislány nézett volna vissza.

Összevontam a szemöldökömet, és az ablak felé fordultam, mert nem akartam, hogy Paul meglássa rajtam a féltékenységet.

Senki sem várt minket a LaGuardia Repülőtéren. Nem is volt senki, aki elénk jöhetett volna. Kit ismertünk mi New Yorkban Paul családján kívül? Senkit.

Tudtam, hogy Paul azelőtt csak néhányszor repült, mégis gyakorlott utazóhoz méltón viselkedett, figyelmesen elolvasta a táblákat, és odavezetett engem a poggyászkiadáshoz. Miután megszereztük a bőröndjeinket, bejelentette, hogy autót bérel. Én leültem, ölembe vettem a kisfiamat, és körülnéztem. A LaGuardián a gyorsan mozgó poggyászkiadó szalagtól a narancssárga műanyag székig, amelyen ültem, minden modern volt, csillogó-villogó és kemény. Úgy éreztem magam, mintha egy másik országban értem volna földet, és már nem is Amerikában lennék.

És ez még csak a reptér volt. Ki tudta, mi vár rám Stonekillben?

Milyen furcsa nevű város!

– A kill itt nem gyilkosságot jelent – világosított fel Paul, amikor megosztottam vele, milyen különös számomra Henry és Silja lakhelyének neve. – A kill hollandul patak. Vagyis a város neve Kőpatak, ha ez kevésbé tűnik furcsának.

Valamivel kevésbé volt furcsa. Mi odahaza csermelyt mondunk patak helyett, és attól függően, honnan látogatnak hozzánk a turisták, ők is így szokták, vagy patakot mondanak.

Már négy nyarat töltöttem Gordonnál, tizenhat éves korom óta mindig ott dolgoztam, kivéve múlt nyáron, amikor PJ született. Amennyi tapasztalatot ott gyűjtöttem, úgy gondoltam, eléggé járatos vagyok a világ dolgaiban. Philadelphiai, washingtoni és, igen, New York-i emberek szobáját is takarítottam már. Egyszer még kaliforniaiakat is láttam, három gyermektelen párt, akik nálunk béreltek szobát, és a Fedélzetben iszogatták egymás után a tequilákat egészen hajnalig.

De soha egyetlen turista szájából sem hallottam, hogy killnek hívja a csermelyt, pedig a turisták mindenféle őrültségre képesek. Igyekeztem nyitott lenni, mégis vészjóslónak éreztem a városnevet.

Paul egy türkizkék Ford Farlaine-t bérelt, és két órát utaztunk benne, mire Stonekillbe értünk. Paul kétszer is eltévedt, mert elvétette a Bronx River Parkway-i kijáratot, aztán a következőt is, amely a Stonekillbe vezető útra terelt volna minket. Nyugodtan kezelte ezeket a kellemetlenségeket – nem veszítette el a fejét, mint néhányan tették volna, és nem is jött zavarba, mint velem történt volna, ha nekem kell azokon a keskeny, zsúfolt kis utakon vezetnem, és a pillanat törtrésze alatt döntenem, merre forduljak. Amikor Paul eltévesztette a kijáratot, a következőnél letért az autópályáról, félreállt, megnézte a térképet, amelyet az autókölcsönzőben kapott, és amikor biztosra vette, tudja, hogyan találhatunk vissza az utunkra, szó nélkül továbbhajtott.

Már majdnem hét óra volt, amikor lekanyarodtunk a Stone Ridge Roadról, és leparkoltunk Henry és Silja háza előtt.

– Ruby azt mondta, nem lesz itt – közölte Paul. – De a kulcsot a lábtörlő alatt hagyta.

Ruby még mindig Miss Wells, az angoltanára házában időzött. A hölgy egyedül élt a város másik végében.

Ezt furcsának tartottam. Rubynak nyilvánvalóan jobbat tenne, ha egy teljes családdal lenne, ahol apa és anya is van.

– Nincs maga korabeli barátja? – kérdeztem Pault, aki megvonta a vállát.

Szeretetteljesen csóváltam a fejemet. Nem várható el egy férfitől, hogy ilyesmit megértsen, de minden lánynak szüksége van legalább egy közeli barátnőre. Eszembe jutottak a lányok, akikkel együtt nőttem fel. Két nővérem volt, Dorrie és Carol Ann, és első osztályos korom óta ismertem Joyce Langet és Alice Solberget. Az iskolában mi voltunk a három grácia. Joyce még mindig a szülővárosunkban, Baileys Harborban lakott, North Bay szomszédságában. Alice néhány mérfölddel délebbre, Jacksonportba költözött. Vasárnaponként, mise után általában találkoztunk. Ki-ki a szüleinél költötte el a vasárnapi ebédet, aztán mindig valamelyikünknél gyűltünk össze délután, és vittük a kisbabáinkat is. A másik két lány helyi fiúkhoz ment hozzá. Paullal való kapcsolatomat egzotikusnak találták, és folyton faggattak, meséljek a festészetéről, az életünkről, a romantikus pillanatainkról. Ilyenkor nevettem, és csak csepegtettem az ilyen információt.

Hétköznapokon nem láttuk egymást, mert egyikünknek sem volt saját autója, és nem használhattuk akármikor a férjünkét. De el sem tudtam volna képzelni, hogy akár csak egy nap is elteljen anélkül, hogy felhívnám legalább az egyik barátnőmet vagy testvéremet.

Nem értettem, hogyan lehetséges, hogy Rubynak nincs maga korabeli bizalmasa. Szegény lánynak egyértelműen hiányzott egy nő az életéből, valaki, aki nem a tanára. Arra gondoltam, talán az lesz az én feladatom Stonekillben, hogy anyja helyett anyja és barátnője helyett barátnője legyek.

Még szerencse, hogy rávettem Pault, hozzon magával. Katasztrófa lett volna, ha nélkülem érkezik.

Henry és Silja háza egy kanyargós, erdős utcában épült, és lejtős gyep választotta el az úttól. A ház két oldalán dús fenyők, tölgyek és szilfák jelölték a szomszédos telkek határát. Meglepett a vidékies környezet. Igaz, Ruby említette, hogy Henry holttestét az erdőben találták meg, de én képtelen voltam elengedni azt a képet, amelyet világéletemben őriztem New Yorkról: felhőkarcolók és aszfalt.

A ház modern volt, földszintes, jobb oldalát sötét fa borította, a bal oldalon üvegből volt a fala, amelyen tükröződtek a lenyugvó nap sugarai. A tető dimbes-dombos volt. Egy mozimagazinban látott cikk jutott róla eszembe, amely a kaliforniai Palm Springsben élő sztárok otthonairól szólt. Ezekben az írásokban az ilyen házak remekül mutattak, tetejük hegyvonulatra hajazott. Gyér sivatagi növényzet vette körül őket, és a ragyogó nyugati égbolt szolgált nekik háttérül. Itt azonban, a sűrű erdőben elütött környezetétől ez a túlságosan modern épület. Olyan volt, mintha tévedésből húzták volna fel éppen ide.

Paultól megtudtam, hogy Silja és Henry hét évvel korábban építették fel.

– Silja modern házat akart – mondta, miközben kivette a bőröndöket a Fairlane-ből. – Az előző otthonuk az 1890-es években épült. Hatalmas, viktoriánus ház volt, a faelemek egy mézeskalács házikó külsejét kölcsönözték neki, és volt hozzá egy nyikorgós veranda. A városközpontban állt, a vasútállomás közelében. Régen a Grand Central Pályaudvaron szálltam fel a vonatra, Henry meg kijött elém, és együtt sétáltunk hozzájuk.